ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року 

м. Київ

справа № 810/2807/16

касаційне провадження № К/9901/41984/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 05.07.2017 (суддя Лапій С.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2017 (головуючий суддя - Аліменко В.О.; судді: Безименна Н.В., Кучма А.Ю.) у справі № 810/2807/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, Управління Державної казначейської служби в Яготинському районі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області про стягнення пені,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Манад» звернулось до адміністративного суду з позовом до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області та Управління Державної казначейської служби в Яготинському районі, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з Державного бюджету України на його користь пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України в розмірі 83671,15 грн. за несвоєчасне бюджетне відшкодування податку на додану вартість за квітень 2016 року та травень 2016 року.
Київський окружний адміністративний суд постановою від 05.07.2017 адміністративний позов задовольнив. 
Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26.09.2017 постанову Київського окружного адміністративного суду від 05.07.2017 залишив без змін. 
Броварська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського окружного адміністративного суду від 05.07.2017, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2017 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.  
В обґрунтування своїх вимог відповідач-1 посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: підпункту 14.1.18 пункту 14.1             статті 14, статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статей 71, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій).
Зокрема, наголошує на неправильному вирішенні судовими інстанціями справи по суті. 
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12.05.2016 та 16.06.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю «Манад» подано до органу доходів і зборів податкові декларації з податку на додану вартість за квітень 2016 року та травень 2016 року, згідно з якими суми, що підлягають бюджетному відшкодуванню за ці періоди, склали 1020239,00 грн. та 2359703,00 грн. відповідно. 
Контролюючим органом здійснено камеральні перевірки даних, задекларованих позивачем у податковій звітності з податку на додану вартість за квітень 2016 року та травень 2016 року, результати яких оформлено довідками від 17.06.2016                       № 189/15-01/32670436 та від 19.07.2016 № 15/10-25-12/32670436.
За їх наслідками порушень у формуванні Товариством з обмеженою відповідальністю «Манад» розглядуваних сум податку на додану вартість, які підлягають бюджетному відшкодуванню, не встановлено. 
Проте, сума бюджетного відшкодування в розмірі 1020239,00 грн. за декларацією з податку на додану вартість за квітень 2016 року фактично відшкодована позивачу в розмірі 533300,00 грн. 31.08.2016 та в розмірі 486939,00 грн. 16.09.2016, а сума бюджетного відшкодування в розмірі 2359703,00 грн. за декларацією з податку на додану вартість за травень 2016 року - 31.08.2016.
Відповідно до підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) бюджетне         відшкодування - це відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.
За правилами пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. У такій заяві платник податку зазначає про його відповідність або невідповідність критеріям, визначеним пунктом 200.19 цієї статті. 
Згідно з пунктами 200.10, 200.12, 200.13 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, контролюючий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних. 
Платники податку, які мають право на бюджетне відшкодування відповідно до цієї статті та подали заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, отримують таке бюджетне відшкодування у разі узгодження контролюючим органом заявленої суми бюджетного відшкодування за результатами камеральної перевірки, а у випадках, визначених пунктом 200.11 цієї статті, - за результатами перевірки, зазначеної у такому пункті, що проводяться відповідно до цього Кодексу.
Сума бюджетного відшкодування вважається узгодженою контролюючим органом з дня, наступного за днем закінчення терміну проведення камеральної перевірки, у разі якщо камеральна перевірка проведена не була або за результатами проведення перевірки податкове повідомлення-рішення не було надіслано платнику податку у строк, визначений цим Кодексом.
Контролюючий орган зобов`язаний протягом п`яти робочих днів після закінчення перевірки: або подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету; або за заявою платника податку до відповідного контролюючого органу зарахувати таку суму в рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України.
На підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу.
У справі, яка розглядається, суди встановили, що органом доходів і зборів висновки із зазначенням сум, що підлягають відшкодуванню з бюджету, подано до органу казначейської служби з порушенням встановлених наведеними законодавчими приписами строків. 
Так, граничними термінами подання відповідних висновків було: за квітень                     2016 року - 24.06.2016, тоді як фактично кошти платником отримано 31.08.2016 у сумі 533300,00 грн. та 16.09.2016 у сумі 486939,00 грн.; за травень 2016 року - 26.07.2016, тоді як фактично кошти отримано 31.08.2016.
Відповідно до пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення. 
Наведені норми встановлюють обов`язкове нарахування пені на суму бюджетної заборгованості, яка не виплачена в строк, визначений у статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Обов`язок нарахування пені лежить на органі доходів і зборів, який здійснює функції держави у сфері оподаткування. Неподання контролюючим органом після закінчення перевірки до органу Державної казначейської служби України висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, та непогашення у зв`язку з цим заборгованості бюджету з податку на додану вартість є підставою для виникнення у платника податку права вимоги щодо виплати пені за прострочення бюджетного відшкодування. 
Таке застосування пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) узгоджується з правовим висновок Верховного Суду України, висловленим у постанові від 03.06.2014 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Завод «Південкабель» до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у                      м. Харкові Державної податкової служби, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області про стягнення суми, який має враховуватись при застосуванні норм права у подібних правовідносинах відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.
Подібні висновки щодо застосування наведених норм права викладено й у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 у справі № 822/553/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Славутський комбінат «Будфарфор» до Славутської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області, Славутського управління Державної казначейської служби України Хмельницької області про стягнення коштів.
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін. 
Керуючись частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-IX, статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області залишити без задоволення.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 05.07.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2017 у справі                              № 810/2807/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                              Т.М. Шипуліна

                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                               В.В. Хохуляк