КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №753/21118/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/9166/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
04 вересня 2020 року                                                  місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Матвієнко Ю.О., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення коштів,
 
В С Т А Н О В И В :
 
04 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом, де просить стягнути з відповідача 
200 852 грн, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і вважає, що їй належить 1/2 коштів з суми в 401 704 грн.
На обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 15 червня 2007 року по 14 вересня 2017 року сторони перебували в шлюбі. 
20 червня 2014 року ОСОБА_1 , в інтересах сім`ї, уклав договір про оплату будівництва кооперативної квартири. 
Розмір коштів, виплачених сторонами у виді пайових внесків з 20 червня 2014 року по 25 вересня 2017 року склав 401 704 грн.
Позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу звернулась до відповідача з позовом про поділ майна подружжя і 03 жовтня 2019 року у задоволенні позову їй було відмовлено у зв`язку з тим, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не здано в експлуатацію.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 200 825 грн та судовий збір у розмірі 2 008,50 грн.
На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ).
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
При  цьому, відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.
Просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 
15 червня 2007 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за №528 ( а.с. 12 ).
14 вересня 2017 року, відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва, шлюб, зареєстрований 15 червня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в          м. Києві, актовий запис №528, розірвано ( а.с. 13 ).
При цьому,  раніше - 20 червня 2014 року між Житлово-будівельним кооперативом «Захисник» та ОСОБА_1 було укладено договір №118 про оплату будівництва кооперативної квартири ( а.с. 4-6 ).
Відповідно до умов правочину, його предметом є пайове фінансування ОСОБА_1 вартості будівництва без оздоблюваних робіт 2-кімнатної квартири АДРЕСА_2 на 8 поверсі 2 секції, загальною площею 52,7 кв.м., в дев`ятиповерховому багатоквартирному жилому будинку на земельній ділянці, кадастровий номер - 8000000000:63:332:0051, площею 1,4395 га, що по АДРЕСА_1 .
Згідно із додатковою угодою №2 до договору №118 від 20 червня 2014 року про оплату будівництва кооперативної квартири, укладеної між Житлово-будівельним кооперативом «Захисник» та ОСОБА_1 внесено зміни до його ціни ( а.с. 7 ).
Відповідно до додаткової угоди №3 до цього ж правочину, п. 1.1. та п. 2.1 викладено в новій редакції: «…Предметом даного договору є пайове фінансування стороною 2 цього договору вартості будівництва без оздоблювальних робіт 2-кімнатної квартири АДРЕСА_2 на 8 поверсі 2 секції, загальною площею 64.4 кв.м., яка вказана в технічному паспорті на земельній ділянці, кадастровий номер - 8000000000:63:332:0051, площею 1,4395 га по АДРЕСА_1 …», «…Загальна ціна договору становить 346 472 грн, виходячи з вартості за 1 кв.м. 5 380 грн…»       (  а.с. 8 ).
За додатковими угодами №№4, 5, 6, ціна договору, відповідно, встановлювалась у розмірі  377 384 грн,  396 704 грн,  416 024 грн  ( а.с. 9, 10, 11 ).
За розпорядженням №278 від 04 травня 2018 року внесено зміни в облікову справу №32514. 
Родину з 3 осіб розділено на справу №32514А, вважати на квартобліку 2 осіб: заявник - ОСОБА_1 , 1978 р.н., дочка ОСОБА_5 , 2007 р.н., на квартирному обліку з 31 жовтня 2001 року. Категорія обліку - поліцейські.
Порядок забезпечення житлом першочерговий, змінено дату зарахування на квартоблік на 11 липня 2011 року. 
Вважати на квартобліку родину з 1 особи: заявник - ОСОБА_2 , 1983 р.н., з 11 липня 2011 року. 
Порядок забезпечення житлом за загальною чергою анульовано. Облікову справу №32514 анульовано ( а.с.17 ).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ЖБК «Захисник» про поділ майна подружжя - відмовлено ( а.с. 36-38 ).
  Станом на дату розгляду спору будинок не здано в експлуатацію, умови договору №118 порушено, зобов`язання з боку ЖБК «Захисник» не виконано.
При цьому, ОСОБА_1 не є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , оскільки йому її не передано у розпорядження.
За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини 
( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. 
Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. 
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Утім, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідача, оскільки районним судом не враховано, що на момент розірвання шлюбу між сторонами ОСОБА_1 було внесено коштів в розмірі 396 704 грн, а сума, яку позивач просила визнати, як спільні кошти набуті у шлюбі, а саме 401 704 грн, була сплачена вже на момент розірвання шлюбу, а саме 01 листопада 2017 року.
Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що шлюб було розірвано 14 вересня 2017 року заслуговують на увагу.
Також в апеляційній скарзі заявник зазначає, що районний суд не взяв до уваги той факт, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинились ще з листопада 2016 року. 
Однак, щодо зазначених обставин суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив наступне, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Позивач зазначила, що нею визнано позовні вимоги про розірвання шлюбу. Час ведення спільного сумісного господарства позивач при визнанні позову залишила поза увагою, а відтак вказані обставини не досліджувались та не виступали предметом судового розгляду.
Таким чином, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 57, 60, 70 СК України, ст.ст. 331, 334, 368 ЦК України, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.
Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що пайові внески були здійснені лише за кошти відповідача, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог, оскільки  на підтвердження вказаних доводів позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів згідно ст.ст. 77-80 ЦПК України доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищенаведених вимог закону, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року в частині визначення розміру коштів, які підлягають стягнення з відповідача, ухвалено з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, а тому підлягає зміні.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення коштів змінити.
 Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 198 352 грн. та судовий збір - 1 983,52 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 

 

Головуючий                                                                 А.С. Сержанюк

 

Судді:                                                                           В.В. Гуль

 

                                                                                      Ю.О. Матвієнко