09.09.20
22-ц/812/1389/20

Справа №490/3385/20Головуючий суду першої інстанції – Черенкова Н.П.
Провадження №22-ц/812/1389/20 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О.В.,
суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання – Цуркан І.І.,
за участі позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 червня 2020 року, постановлену за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України про відшкодування майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В:

10 червня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду вищевказаний позов, який обґрунтовував наступним.
05 січня 2019 року він був звільнений у відставку з лав Збройних сил України у зв`язку з досягненням граничного віку. З цієї дати він має право на отримання пенсії за вислугу років.
У липні 2019 року Заводським районний військовим комісаріатом м.Миколаєва особова справа позивача була направлена до Миколаївського обласного військового комісаріату для подальшого оформлення та направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
17 квітня 2020 року позивача було викликано до Заводського райвійськкомату м.Миколаєва для ознайомлення із розрахунком загального страхового стажу від 20.02.2020 р.
З 23 квітня 2020 року позивачу було призначено пенсію за вислугу років у розмірі 8172,78 грн.
За період з липня 2019 року по травень 2020 року через бездіяльність відповідача щодо своєчасного оформлення документів позивач отримував пенсію за віком на загальну суму 26 416,50 грн., хоча за зазначений період мав право на отримання пенсії за вислугу років на загальну суму 81 727,80 грн.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив з урахуванням вимог статей 1166, 1172 ЦК України стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду у вигляді недоотриманої пенсії за період з липня 2019 року по квітень 2020 року в сумі 55 311,30 грн.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції із посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12 вересня 2018 року у справі №2-а-3097/2007, виходив із того, що спір фактично виник між особою, яка проходила військову службу та суб`єктом владних повноважень, що вказує на його публічно-правовий характер.
Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просив ухвалу суду скасувати, а справу направити до того ж суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.  
Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Згідно із статтею 4 КАС України адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. 
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення – публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.
Відповідно до ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (стаття 4 КАС України).
Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.
Стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII регламентує, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Предметом судового розгляду у цій справі є вимога військовослужбовця у відставці про стягнення з Миколаївського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України шкоди у сумі 55 311,30 грн., завданої позивачеві внаслідок бездіяльності відповідача при оформленні документів для призначення пенсії. Зазначена шкода розрахована шляхом відрахування із суми пенсії за вислугу років, яку позивач повинен був отримати з моменту звільнення, суми пенсії за віком, яку він отримував у період з липня 2019 року по квітень 2020 року.
З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №686/6775/18 (провадження №61-42631сво18).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що висновок районного суду щодо юрисдикційності спору є правильним. Суд обґрунтовано вважав, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 червня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий          О.В. Локтіонова 

Судді                 С.Ю. Колосовський 

О.О. Ямкова 

Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.