КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 2-1345/11                                  Головуючий у 1-й інстанції суддя: Залеська А.О.
 
21 липня 2020 року                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В., 
секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» в особі ліквідатора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича; Глинський Володимир Миколайович; Переяслав-Хмельницького міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність посадових осіб органу державної виконавчої служби,

ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив: 
визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб Переяслав-Хмельницького міськрайонного ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в частині не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 при закінченні виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду за виконавчим листом Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області №2-1345/2011 від 02.02.2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» боргу; 
зобов`язати Переяслав-Хмельницький міськрайонний ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , накладений 19.10.2016 у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду за виконавчим листом Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду № 2-1345/2011 від 02.02.2012, зареєстрований 20.10.2016 в спеціальному розділі про державну реєстрацію обтяжень за реєстраційним номером №16996995.
Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року скаргу задоволено.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9268/2020	
Визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб Переяслав-Хмельницького міськрайонного ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в частині не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду на підставі виконавчого листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області №2-1345/2011 від 02.02.2012.
Зобов`язано Переяслав-Хмельницький міськрайонний ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , накладений 19.10.2016 у виконавчому провадженні щодо примусового виконання виконавчого листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду № 2-1345/2011 від 02.02.2012, зареєстрований 20.10.2016 в спеціальному розділі про державну реєстрацію обтяжень за реєстраційним номером №16996995.
В апеляційній скарзі Переяслав-Хмельницького міськрайонного ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні скарги. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що законодавство передбачає альтернативну можливість накладення арешту шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Звертає увагу на те, що боржник не здійснює жодних дій для фактичного виконання рішення суду, а лише затягує час, звертаючись до суду із відповідною скаргою.
Зауважує, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника, враховуючи наявність боргу у останнього.
ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не подав.
Учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.
У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. 
Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників цивільного процесу.
Постановляючи ухвалу про задоволення скарги, суд першої інстанції виходив з того, що закінчивши виконавче провадження, державний виконавець не дотримався вимог Закону та не скасував заходи забезпечення виконавчого провадження, не зняв арешт з майна боржника, а тому право заявника на мирне володіння майном порушене.
З таким висновком суду не погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.
З матеріалів справи вбачається та встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.12.2011 стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 8 414,57 грн. заборгованості за кредитним договором № 51-97/08-ШД від 15.08.2008, яка включає: 2780,00 грн - основний борг; 325,02 грн - заборгованість по нарахованих відсотках за користування кредитом; 1070,00 грн - заборгованість по нарахованій щомісячній комісії; 4 239,57 грн. - заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та щомісячної комісії. А також стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати в розмірі 204,15 грн. Рішення набрало законної сили 23.12.2011 (а. с. 47).
25.01.2012 представник позивача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Мухоїд Г.В. подала до суду заяву про видачу копії рішення від 12.12.2011 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та виконавчого листа за цим судовим рішенням (а. с. 48-50).
02.02.2012 Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області направив ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчий лист № 2-1345/11 та копію рішення від 12.12.2011 (а. с. 51).
З листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби № 14460 від 10.12.2019 вбачається, що згідно постанови Переяслав-Хмельницької державної виконавчої служби від 19.10.2016 (зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 20.10.2016 за реєстраційним номером обтяження 16996995) та 24.05.2011 (зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 20.10.2016 за реєстраційним номером обтяження 31957657) було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1345/2011, виданого 02.02.2012 Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» боргу в розмірі 6505,46 грн.
Дане виконавче провадження було завершене 13.12.2016 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIVвід 21.04.1999 (у чинній редакції на той момент) - виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить три роки від дати закінчення виконавчих проваджень, а тому станом на 11.12.2019 виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1345/2011, виданого 02.02.2012 Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області, - знищені. ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для зняття арешту з майна (а. с. 60).
Відповідно до Актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень від 20.10.2016, номер запису обтяження: 16996995 (спеціальний розділ), на нерухоме майно ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 у Київській області накладено арешт на підставі постанови головного державного виконавця Рашевої Н.І. від 19.10.2016 у ВП №51558982 (а. с. 61).
28.11.2019 приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_1 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його баби ОСОБА_3 у вигляді: 1) земельної ділянки площею 0,0900 га (кадастровий номер 7121589401:02:001:0523) для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_2 ; 2) земельної ділянки площею 0,0351 га (кадастровий номер 7121589401:02:001:0524) для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_2 ; 51/100 частки у праві власності житлового будинку А-1, що розташований по АДРЕСА_2 (а. с. 62-65).
ОСОБА_1 зазначив, що виконавче провадження по виконавчому листі №2-1345/2011 від 02.02.2012 завершено 13.12.2016 через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення (п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»). З часу закриття виконавчого провадження і до сьогодні виконавчий документ на примусове виконання повторно не подавався. Своїм листом від 10.12.2019 начальник Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу ДВС рекомендував ОСОБА_1 звернутися до суду для зняття арешту з нерухомого майна.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідною скаргою.
Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час винесення постанови) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю  іншому органу державної  виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого  органу (посадовій  особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи  примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, зазначена норма права не передбачає зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу.
Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній редакції) передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.
Таким чином, законодавством встановлені підстави для зняття виконавцем арешту з майна (коштів) боржника.
Встановлено, що на даний час боржником заборгованість в розмірі 2 010,02 грн. не погашена.
При розгляді справи в суді апеляційної інстанції не встановлено будь-яких правових підстав для зняття арешту з майна ОСОБА_1 , а тому не можна вважати дії Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби неправомірними.
На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків з порушенням норм матеріального права.
За наведеного, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Отже відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні скарги.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити.
Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року скасувати.
Постановити нову ухвалу.
У задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» в особі ліквідатора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича; ОСОБА_2; Переяслав-Хмельницького міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність посадових осіб органу державної виконавчої служби відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 23.07.2020.
 
Головуючий:                                                            В.В. Саліхов

Судді:                                                                        І.М. Вербова

                                                                                  О.В. Шахова