Постанова
Іменем України

17 червня 2020 року 
 
м. Київ
 
справа № 381/4110/17
 
провадження № 61-40756св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
 
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (зараз Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»),
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у складі судді Ковалевської Л. М. та постанову Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018  року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Таргонія Д. О., Голуб С. А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2017 року  Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
На обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що відповідно до підписаної заяви без номеру від 05 березня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі                                         15 000 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана  ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті  https://privatbank.ua/terms/ складає між ними договір, що підтверджується його підписом у заяві. 
 
Банк виконав свої зобов`язання за вказаним договором в повному обсязі, проте відповідач не повернув кредитні кошти разом з відсотками та іншими платежами, передбаченими договором, унаслідок чого станом на 21 вересня 2017 року у нього виникла заборгованість в розмірі 69 386,32 грн, з яких:                                  35 799,48 грн - тіло кредиту, 14 976,58 грн - нараховані проценти за користування кредитом, 14 829,96 грн - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 3 280,30 грн - штраф (процентна складова), яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.
 
У січні 2018 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківського кредиту.
 
Позовна заява мотивована тим, що укладення кредитного договору шляхом підписання заяви-анкети порушує принцип добросовісності і справедливості. При цьому працівниками банку не було надано ОСОБА_1 можливості ознайомитися із змістом такої заяви, з урахуванням того, що останній має вади зору, не було проінформовано про зняття готівки з банківської картки, а також його введено в оману, оскільки не було надано чіткої та зрозумілої інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічна позовна заява за клопотанням представника ОСОБА_1 залишена без розгляду.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано  тим, що  позов ПАТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованим, а позовні вимоги банку про наявність кредитної заборгованості за договором від 05 березня 2013 року є недоведеними. Крім того, при здійсненні платіжних операцій на суму, що перевищує кредитний ліміт, відповідач особисто не використовував електронний платіжний засіб, своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, повідомив правоохоронні органи про вчинення злочину.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  відмову в задоволенні позовних вимог банку через їх недоведеність. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У вересні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» - змінена назва ПАТ КБ «ПриватБанк») подало  до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги надані стороною позивача докази на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору. Так 05 березня 2013 року відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, таким чином ОСОБА_1 приєднався до запропонованої банком пропозиції. Відповідач підписуючи анкету-заяву висловив свою згоду з формою договору та його умовами, зобов`язався самостійно знайомитися з Умовами та правилами надання банківських послуг на сайті банку https://privatbank.ua/terms/.  Зазначаючи про те, що при здійсненні платіжних операцій на суму, що перевищує кредитний ліміт, відповідач особисто не використовував електронний платіжний засіб, суди попередніх інстанцій не встановили здійснення яких саме операцій по картці заперечував відповідач та взагалі не перевірили чи звертався він із заявами до банку про блокування картки та яким чином здійснювалися операції зі зняття грошових коштів, при цьому не врахували, що користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства  України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Проте відповідач не повідомляв банк про викрадення картки, а зняття коштів стало можливим у зв`язку із розголошенням ОСОБА_1 персональних даних та ПІН-коду картки, тому саме відповідач несе повну відповідальність за зняття коштів. Вирішуючи спір, суди неправильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно та не всебічно дослідили наявні у справі докази, неправильно встановили обставини справи, унаслідок чого ухвалили незаконні рішення, які не відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У поданому в січні 2019 року відзиві, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу № 381/4110/17 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківського кредиту призначено до судового розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»       № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву без номеру від 05 березня 2013 року щодо надання кредиту в розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
 
Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» між сторонами 05 березня 2013 року був укладений договір, за умовами якого відповідачу надано кредитні картки                        № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , яка має термін дії до останнього дня березня 2019 року.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що виконало свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надало відповідачу кредитні кошти, проте останній своїх зобов`язань щодо повного і своєчасного повернення кредиту не виконав, унаслідок чого виникла заборгованість.
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказав на відсутність доказів щодо відкриття карткового рахунку на його ім`я, договору про відкриття кредитної лінії,  ознайомлення його з текстом Умов та правил надання банківських послуг, Умов кредитування, Тарифів банку, крім того при здійсненні платіжних операцій на суму, що перевищує кредитний ліміт, він особисто не використовував електронний платіжний засіб, про що повідомив правоохоронні органи.
 
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області                                        від 17 січня 2018 року витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» оригінали анкети- заяви ОСОБА_1 від 05 березня 2013 року, Тарифів банку, які були встановлені  станом на 05 березня 2013 року. Вказана ухвала суду позивачем виконана не була.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
 
Частиною другою статті 1054 ЦК Українивстановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК Українипублічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексудоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
У  разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
Натомість у анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1   процентна ставка не зазначена.
 
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
 
Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 березня 2013 року, банк посилався на Тарифи банку і Умови та правила надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.
 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Тарифами, а також Умовами та правилами надання банківських послуг відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
 
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку,  які не містять підпису відповідача, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
 
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
 
Крім того, відповідно до статті 1073 ЦК Україниу разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
 
Відповідно до частин сьомої, восьмої, дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
 
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
 
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
 
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
 
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
 
Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року                 № 223, емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
 
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постанові Верховного Суду                    від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) та постановах Верховного Суду від 13 вересня 2019 року у справі                                      № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від  20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18).
 
Апеляційний суд, погодившись з висновком суду першої інстанції, наведених норм матеріального права не врахував, не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та всіх її складових, з урахуванням того, що відповідач не заперечував факт написання анкети-заяви та отримання кредитних коштів, а зазначав про те, що така анкета не містить умов щодо розміру відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, й відповідно не вирішив питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку як тіла кредиту так і  відсотків за його користування, пені та штрафів, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, не обґрунтувавши належним чином висновок щодо відмови в задоволення позовних вимог банку в повному обсязі.
 
Також не можна погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про те, що при здійсненні платіжних операцій на суму, що перевищує кредитний ліміт, відповідач особисто не використовував електронний платіжний засіб і своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, про що останній повідомив правоохоронні органи, у зв`язку з чим не несе відповідальність за таку платіжну операцію, оскільки апеляційний суд не встановив та не перевірив, чи відповідач негайно повідомив позивача про несанкціоноване списання з його рахунка третіми особами кредитних коштів, а позивач, у свою чергу, чи вжив усі передбачені Законом дії для запобігання списанню цих коштів з рахунка відповідача, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
 
Наявність кримінального провадження не може свідчити, з огляду на презумпцію невинуватості, про вчинення злочину стосовно  відповідача до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення  ОСОБА_1  від обов`язку належного виконання зобов`язання і виконання Умов та Правил у разі настання певних обставин, передбачених ними.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив зібрані у справі докази, тому оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості судового рішення (стаття 263 ЦПК України).
 
В силу повноважень суду касаційної інстанції усунути ці недоліки під час касаційного розгляду неможливо.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно положень статті 400 ЦПК Українищодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що апеляційним судом не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.
 
Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене, після чого ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українисуд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий судовий розгляд та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями, 400, 406, 409, 411, 416, 419  ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий 	В.О. Кузнєцов	
Судді:	  В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов