Постанова
Іменем України
27 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 678/596/18
провадження № 51-1550км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
виправданого                                 ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                          ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017240010005231, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та   жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, 
за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 на  вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, і виправдано. 
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, за наступних обставин.
Так, ОСОБА_6 19 липня 2017 року близько 17:00, перебуваючи біля входу на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , під час врегулювання ним конфлікту, який виник між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а надалі – між останнім та ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дії, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, але легковажно розраховуючи на її відвернення, проявляючи самовпевненість щодо тяжкості наслідків спричиненої шкоди, стоячи обличчям до  ОСОБА_11 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, несподівано для останнього обома руками із силою штовхнув його в груди. У результаті цього потерпілий втратив рівновагу та впав на спину, вдарившись задньою поверхнею тулуба та тім`яною ділянкою голови об асфальтобетонне покриття, внаслідок чого отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні.
У результаті розгляду кримінального провадження місцевий суд виправдав  ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6 на  момент заподіяння тілесних ушкоджень діяв у стані необхідної оборони, оскільки зазнав протиправного посягання з боку потерпілого, що відповідно до ст. 36 КК України виключає кримінальну відповідальність.
Не погоджуючись із виправдувальним вироком, прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та представник потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_12 – ОСОБА_13 оскаржили його до апеляційного суду.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 24 грудня 2019 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати постановлені у  кримінальному провадженні судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, потерпіла та її представник зазначають, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що досліджені в судовому засіданні докази не доводять винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Також зазначені особи вказують на те, що суд першої інстанції неправильно застосував вимоги ст. 36 КК України, оскільки з огляду на обставини провадження ОСОБА_6 не мав підстав для застосування необхідної оборони. Суд апеляційної інстанції не  звернув належної уваги на допущені місцевим судом порушення і всупереч вимогам процесуального закону під час апеляційного провадження, а саме 06 грудня 2019 року, здійснив дослідження доказів та допит свідків без участі потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_13 . 
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Захисник ОСОБА_7 , а також виправданий ОСОБА_6 , посилаючись на безпідставність доводів потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_13 , кожен окремо просили касаційну скаргу останніх залишити без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення — без зміни. 
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги і вважала, що ухвалені судові рішення у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 є законним та обґрунтованими.

Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення злочину, встановлених судом.
Частинами 1, 2 ст. 2 КК України передбачено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у  вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вини не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. 
За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та  вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з  нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та  оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів — з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не  було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Судом першої інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Так, під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та про те, що останній перебував у стані необхідної оборони, суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 .  
Вивчивши матеріали провадження та проаналізувавши зібрані у справі докази, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком місцевого суду.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, в основу виправдувального вироку суд обґрунтовано поклав показання: 
— обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він не брав участі у конфлікті, який відбувся між ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_11 , однак, почувши крики, вибіг із будинку на подвір`я, та побачив, що ОСОБА_11 б`є ОСОБА_10 головою об  бетонне покриття, відтягнув його від неї. Вийшовши на вулицю, ОСОБА_6 побачив, що ОСОБА_10 втекла від ОСОБА_11 . Надалі ОСОБА_6 , повертаючись до свого подвір`я, почув крики із погрозами. Повернувшись, він побачив, що до нього підбігає ОСОБА_11 та замахується правою рукою для спричинення  удару. У  цей момент ОСОБА_6 з метою самозахисту обома руками штовхнув ОСОБА_11 в груди, відштовхнувши його від себе, від чого той впав на спину, вдарився тім`яною ділянкою голови об асфальт і втратив свідомість; 
— показання свідка ОСОБА_10 , стосовно того, що між нею та ОСОБА_11 відбувся конфлікт на території домоволодіння ОСОБА_6 , де ОСОБА_11 повалив її на землю та бив її голову об бетон. Надалі ОСОБА_6 відтягнув ОСОБА_11 від неї та вона вибігла на дорогу і втекла;
— показання свідка ОСОБА_14 про те, що обвинувачений ОСОБА_6 біля входу у власне домоволодіння обома руками штовхнув у груди ОСОБА_11 , від чого той впав на спину, вдарившись тім`яною ділянкою голови об асфальт. При цьому свідок вказав, що такі дії були вчинені саме в той момент, коли ОСОБА_11 , висловлюючи погрози, підбіг до обвинуваченого та замахнувся правою рукою для спричинення удару. Він же підтвердив, що ОСОБА_6 тут же підняв ОСОБА_11 , відтягнув його з проїзної частини та почав надавати першу допомогу;
— показання свідка ОСОБА_15 про те, що дізнавшись від чоловіка про цей інцидент, вона пішла до ОСОБА_6 , де на подвір`ї бачила, як останній сидів разом із потерпілим та мирно розмовляли; 
— показання свідка ОСОБА_8 стосовно того, що до неї приходив обвинувачений і  розповідав про вказані події. Вона звернулась у поліцію, і працівники поліції знайшли ОСОБА_11 у лісі аж через 6 днів;
— показання експерта ОСОБА_16 про те, що потерпілий після отримання тілесних ушкоджень міг самостійно здійснювати активні дії, у тому числі й пересуватись, причому у перші дні він міг відчувати покращення стану.
Також місцевий суд в основу вироку обґрунтовано поклав дані, що містяться:  
— у протоколі слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_14 від 28 липня 2017 року, в ході якого встановлено, що з місця, де перебував цей свідок, повністю проглядається місцевість, де ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, видно осіб, які там перебувають та їхні дії. Під час цієї ж слідчої дії свідок ОСОБА_14 відтворив механізм самого поштовху ОСОБА_6 ОСОБА_11 та механізм падіння останнього;
— у висновку судово-медичної експертизи від 18 вересня 2017 року № 375, згідно з яким смерть ОСОБА_11 констатовано ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною смерті стала черепно – мозкова травма, у вигляді перелому кісток черепа, субдуральної гематоми, забою речовини головного мозку;
— у висновку комісійної судово-медичної експертизи від 08 лютого 2018 року № 120, згідно з яким причиною смерті ОСОБА_11 є закрита черепно-мозкова травма: лінійний перелом кісток склепіння черепа, забій речовини головного мозку на полюсах лобних та скроневих долей, субдуральна гематома базальної поверхні головного мозку, субарахноїдальний крововилив лобних та скроневих долей, крововилив у м`які тканини голови в тім`яній ділянці (як місце прикладання травмуючої сили), яка ускладнилась набряком та набуханням головного мозку. Усі ці тілесні ушкодження могли виникнути одночасно, не менше ніж за 4-5 діб до настання смерті. Виявлена у ОСОБА_11 закрита черепно-мозкова травма характерна для травми прискорення, яка, більш вірогідно, що утворилася при падінні тіла з висоти власного зросту та ударі тім`яною ділянкою голови об площину. Характер черепно-мозкової травми, виявленої у  ОСОБА_11 , не виключає можливості здійснення ним ціленаправлених дій, а саме самостійного пересування;
— в інших наведених у вироку доказах.
Суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 85, 86, 94 КПК України зробив ґрунтовний аналіз указаних доказів та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони та не допустив перевищення її   меж, обраний останнім спосіб захисту відповідав небезпечності посягання та  обстановці захисту, був своєчасним та співмірним, а смерть ОСОБА_11 було спричинено ОСОБА_6 з необережності під час захисту від реального суспільно—небезпечного посягання ОСОБА_11 .
Таким чином, місцевий суд, урахувавши вищенаведене, обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Що стосується доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в   порушенні вимог процесуального закону під час апеляційного провадження, а  саме 06 грудня 2019 року, здійснив дослідження доказів та допит свідків без участі потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_13 , то колегія суддів касаційної інстанції дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутністю потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що про призначення 06 грудня 2019 року судового засідання у Хмельницькому апеляційному суді потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та їх представник ОСОБА_13 були повідомлені належним чином, про що свідчить технічний запис судового засідання від 28 жовтня 2019 року.
Разом із цим 05 грудня 2019 року на адресу Хмельницького апеляційного суду від представника ОСОБА_13 надійшло повідомлення про те, що він не може брати участь у судовому провадженні щодо ОСОБА_6 , яке відбудеться 06 грудня 2019  року, оскільки станом на 05 грудня 2019 року договори про надання правової допомоги зазначеним потерпілим від 07 серпня 2017 року та від 26 червня 2018 року відповідно до вимог ч. 1 ст. 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вважаються припиненими. Крім того, як зазначив представник, потерпілі не  виявили інтересу на узгодження із ним правової позиції та продовження або укладання нового договору (а. к. п. 107, т. 2). 
Як убачається з технічного запису судового засідання від 06 грудня 2019 року, потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_13 були відсутні. Разом із цим потерпіла   ОСОБА_12 у вказаному судовому засіданні повідомила, що потерпіла ОСОБА_8 не має змоги брати участь у судовому засіданні, оскільки захворіла. Також потерпіла на запитання головуючого судді вважала за можливе проводити розгляд провадження та дослідження доказів, а саме допит, свідків за відсутності представника потерпілих. 
Крім того, із матеріалів провадження видно, що будь-яких клопотань від учасників судового провадження про відкладення даного розгляду не надходило.
З урахуванням того, що потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_13 були повідомлені належним чином, при цьому будь-яких клопотань від  учасників судового провадження про відкладення даного розгляду не надходило, апеляційний суд з  дотриманням порядку, передбаченого процесуальним законом, здійснив 06 грудня 2019 року розгляд провадження за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілих ОСОБА_13 на  вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року щодо ОСОБА_6 за відсутності вищевказаних осіб. 
Таким чином, доводи потерпілої та її представника, викладені у касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження.
З матеріалів провадження вбачається, що суди першої та апеляційної інстанцій дотримались вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Сторонам було забезпечено рівні права та свободи у наданні речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також у реалізації інших процесуальних прав, передбачених КПК України.
Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, дослідивши за клопотанням прокурора докази в порядку ст. 404 КПК України, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність у діях ОСОБА_6  складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та про те, що за встановлених обставин останній перебував у стані необхідної оборони, а тому суд залишив вирок без зміни. При цьому суд апеляційної інстанції, відмовляючи в  задоволенні апеляційних скарг, в  ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких ці скарги визнав необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду є  належним чином вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Наведені в касаційній скарзі потерпілої та її представника мотиви не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з   істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність. 
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при їх постановленні. 
З огляду на те, що колегія суддів касаційного суду не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, то підстав для задоволення касаційної скарги потерпілої та її представника вона не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                      ОСОБА_3