ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.005644 пров. № А/857/2764/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.. 
суддів:                                                                        Заверухи О.Б., Качмара В.Я., 
за участю секретаря судових засідань –                     Михальської М.Р., 
представника позивача –                                        Ревера С.В., 
представників відповідача –                                         Солтиса Р.Р., Бойчук В.І., 
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року (головуючий суддя: Кедик М.В., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення, –

встановив:

ОСОБА_1 30.10.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2014 по 16.11.2018; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення у період з 01.01.2014 по 16.11.2018 у сумі 142956,06 грн. 
Обґрунтовує позов тим, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку із зростанням споживчих цін, є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форм власності та виду юридичної особи. Вважає, що в період з 2014 по 2015 роки індексація здійснювалась неправильно, що призвело до нарахування індексації грошового забезпечення у занижених розмірах. Однак протягом січня 2016 року – листопада 2018 року військовою частиною НОМЕР_1 йому протиправно не виплачувалась індексація грошового забезпечення. При цьому, на переконання позивача, відсутність механізму виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців за минулий період не може бути підставою для позбавлення позивача права на оплату праці, однією з основних державних гарантій якого є індексація грошового забезпечення, а непроведення та невиплата цієї гарантії  є невиправданим втручанням в права, передбачені ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2014 по 16.11.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2014 по 16.11.2018 у сумі 142956,06 грн. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн. 
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати судове рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення. Отже, військова частина НОМЕР_1 , як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ (далі – Закон № 1282-ХІІ) та п. 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі – Порядок № 1078), індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Також, Порядком № 1078 не передбачено механізму виплати сум індексації у поточному році за попередні періоди. Також апелянт зазначає, що у січні 2014 року у ОСОБА_1 відбулося підвищення щомісячної додаткової грошової винагороди з 40% до 60%. Таким чином розмір грошового забезпечення у позивача зріс на 757,68 грн. Відповідно до Порядок № 1078, яка діяла на момент нарахування, січень 2014 року став базовим місяцем.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подавав. 
Представники відповідача Солтис Р.Р. і Бойчук В.І. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просять апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати. 
Представник позивача Ревер С.В. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира полку з тилу – начальника тилу.
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 16.11.2018 № 232 підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до пп. «к». 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII). 
Наказом командувача Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.11.2018 № 232 ОСОБА_1 з 16.11.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
Позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплатити йому індексацію грошового забезпечення за час проходження ним військової служби.
Листом від 20.09.2019 № 350/490/46/1747пс відповідач повідомив позивача про те, що для виплати індексації 2016-2018 роках фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було. Фінансування на виплату індексації не здійснювалось. Відповідно до роз`яснень Мінсоцполітики механізм нарахування  та виплати індексації за попередні роки Порядком № 1078 не передбачений. У зв`язку з тим, що величина індексу споживчих цін у квітні – серпні 2018 року перевищила поріг індексації в розмірі 103%, індексація грошового забезпечення за цей період не провадилась.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. 
Як правильно зазначив суд першої інстанції, військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. 
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі – Закон № 2011-XII).
Відповідно до ч. ч. 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон № 1282-ХІІ. 
Так, згідно із ст. 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до положень ст. ст. 4, 6 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. 
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, а саме Порядком № 1078. 
Відповідно до п. 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. 
Згідно з п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Пунктом 4 Порядку № 1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Згідно з п. 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. 
Як правильно вказав суд першої інстанції, місяць в якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Разом з тим, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, то базовий період не змінюється, а сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. 
Оцінивши доводи сторін в контексті спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції враховує, що однією з визначальних обставин для вирішення спору є визначення базового місяця при нарахуванні індексації ОСОБА_1 у спірному періоді, а саме січень 2008 року (за твердженням позивача, з яким погодився суд першої інстанції) чи січень 2014 року (за твердженням відповідача). 
Так, підвищені посадові оклади військовослужбовців були встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу” (далі – Постанова № 1294), яка набрала чинності 01.01.2008 (втратила чинність 01.03.2018). 
З цього місяця (січня 2008 року) як базового відповідач нараховував індексацію грошового забезпечення позивача до грудня 2013 року включно. 
З 2014 року відповідач нараховував індексацію, визначавши базовим місяцем січень 2014 року, посилаючись на те, що в цьому місяці відбулось збільшення доходу позивача за рахунок підвищення з 40% до 60% щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі – Постанова № 889) та наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 № 595 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України» (далі – Інструкція № 595). 
В свою чергу, позивач, з доводами якого погодився суд першої інстанції, вважає, що у січні 2014 року не відбулося підвищення грошового забезпечення, яке було б підставою для визначення цього місяця як нового базового для обчислення індексації, посилаючись на те, що зазначена щомісячна грошова винагорода не мала постійного характеру, не була основною та постійно змінювалась (збільшувалась), а з 01.03.2018 скасована, тому така складова грошового забезпечення не повинна впливати на розмір індексації грошового забезпечення. 
Однак, суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, виходячи з наступного. 
Статтею 9 Закон № 2011-XII та Постановою № 1294 визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Отже, відповідно до наведених норм законодавства, щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889 та Інструкцією № 595, яка виплачувалась позивачу у розмірі 20% місячного грошового забезпечення з 01.04.2013, у розмірі до 40% місячного грошового забезпечення з 01.09.2013 та у розмірі до 60% місячного грошового забезпечення з 01.01.2014, є об`єктом індексації, оскільки дана грошова винагорода мала постійний характер і конкретно визначений розмір. 
Наведеним спростовується висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено підвищення грошового доходу позивача у січні 2014 року, яке перевищило суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Також, суд апеляційної інстанції враховує роз`яснення Міністерства соціальної політики України, надані в листі № 23/0/66-17/163 від 02.03.2017, згідно з якими місяць встановлення зазначеної грошової винагороди та місяць, в якому збільшувався відсоток цієї винагороди порівняно з попереднім періодом (в даному випадку – січень 2014 року), вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для проведення індексації. 
Виходячи із наведеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 2014 року базовим місяцем слід враховувати саме січень 2014 року, а не січень 2008 року, що відповідач правомірно здійснював у 2014-2015 роках. 
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що у 2014-2015 роках позивачу нарахування індексації здійснювалось неправильно та призвело до нарахування індексації грошового забезпечення у занижених розмірах, є помилковим та необґрунтованим. 
Відповідно, військова частина НОМЕР_2 правомірно нарахувала ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за вказаний період в загальному розмірі 9722,51 грн. Правильність обчислення вказаної суми індексації підтверджується наданим відповідачем розрахунком, з яким погоджується суд апеляційної інстанції і який не спростований позивачем. Водночас, наданий позивачем розрахунок суми індексації за вказаний період суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки, як описано вище, ним неправильно визначено базовий місяць. 
Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виплати індексації його грошового забезпечення за 2014-2015 роки є безпідставними та не підлягають задоволенню, відповідно, рішення суду першої інстанції у цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Щодо вимог позивача щодо виплати індексації його грошового забезпечення за період з січня 2016 року по листопад 2018 року, суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Як встановлено судом, у вказаний період військова частина НОМЕР_2 взагалі не нараховувала і не виплачувала ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення. 
Обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у вказаний період, відповідач покликається на те, що у межах коштів військової частини, передбачених на виплату грошового забезпечення, виплата індексації грошового забезпечення є неможливою. 
Однак суд апеляційної інстанції вважає такі доводи відповідача безпідставними, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність обов`язку у відповідача на нарахування індексації грошового забезпечення.
Також, суд першої інстанції правильно зазначив, що непроведення та невиплата відповідачем індексації грошового забезпечення є протиправним обмеженням Конституційних прав позивача та порушенням вимог Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078. 
Крім того, слід врахувати, що у рішенні від 08.11.2005 в справі “Кечко проти України” Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. У зв`язку з цим, Суд відхилив аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. 
Також, у рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. 
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 (справа № 240/4911/18), від 07.08.2019 (справа № 825/694/17), від 23.10.2019 (справа № 825/1832/17). 
Посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011, в якому роз`яснено, зокрема, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними і механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним і не бере до уваги, оскільки у вказаній справі Конституційний Суд України розглядав питання щодо можливості держави змінювати розміри соціальних виплат залежно від наявного фінансового ресурсу бюджету, тобто справа стосувалась регулювання бюджетних відносин в державі загалом, а тому вказані роз`яснення не можуть застосовуватись до правовідносин, які є предметом спору у справі, що розглядається, та стосуються конкретних виплат установою, яка фінансується з державного бюджету своєму працівнику (військовослужбовцю). 
Також суд апеляційної інстанції вважає безпідставним посилання відповідача на роз`яснення Міністерства соціальної політики України і Фінансового департаменту Міністерства оборони України щодо здійснення військовою частиною виплати грошового забезпечення виключно в межах відповідних бюджетних асигнувань, оскільки такі роз`яснення не є нормативно-правовими актами і суперечать вимогам законодавства. 
Доводи відповідача про відсутність механізму виплати індексації за попередні роки також є безпідставними, оскільки відсутність правової норми, яка конкретно визначає такий порядок, не може позбавляти позивача права на отримання належних йому сум невиплаченого доходу, тим більше, зважаючи, що такі виплати (індексація), не були здійснені своєчасно саме з вини відповідача. І саме невиплата відповідачем індексації грошового забезпечення за спірний період стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом. 
Посилання відповідача на норми п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі – Положення № 1153/2008), яким передбачено, зокрема, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, та що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, суд апеляційної інстанції також відхиляє, оскільки позивач не давав письмової згоди на такі дії (виключення зі списків особового складу проведення з усіх необхідних розрахунків, зокрема, невиплати індексації), чого відповідача не заперечив. 
Підсумовуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що військова частина НОМЕР_1 протиправно не виплачувала ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з січня 2016 року по листопад 2018 року. 
Згідно із наданим відповідачем розрахунком, та визнається судом обґрунтованим, загальний розмір індексації, який підлягав виплаті позивачу у вказаному періоді, становить 53793,95 грн і дану суду необхідно стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 . 
При цьому, також слід зазначити, що, як описано вище, базовим місяцем при визначення розміру індексації з січня 2016 року є січень 2014 року. 
Водночас, з 01.03.2018 втратив чинність Порядок № 1294 і набув чинності наказ Міністерства оборони України від 01.03.2018 № 90 «Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України», яким було змінено (збільшено) розміри грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно, підвищення тарифних ставок (окладів) після 01.01.2008 в період перебування позивача на службі є підставою для встановлення іншого базового місяця для визначення розміру індексації грошового забезпечення – березня 2018 року. 
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат у справі, суд вказує наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. 
Відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. 
З матеріалів справи слідує, що 06.09.2019 між Адвокатським об`єднанням «Мицик  і Партнери» (виконавець) та ОСОБА_1 (клієнт) укладений договір  про надання правової допомоги (далі – договір). Відповідно до акту виконаних робіт від 28.10.2019, виконавцем в інтересах клієнта, згідно Договору, у повному обсязі виконано зобов`язання: надання консультацій та узгодження правової позиції – 1 год.; опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, а також індексації грошових доходів населення, пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень, практики в аналогічній категорії справ – 1 год.; складання позовної заяви – 3 год. Розрахунок здійснено у відповідності до розміру погодинної ставки за надані послуги, що становить: вартість 1 години – 1000 грн (5 год. х 1000 грн = 5000 грн). Сторони домовились, що оплата за даним актом проводиться клієнтом із врахуванням 20% знижки за надані послуги, відтак, сума що підлягає до сплати становить 4000 грн. Відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції від 28.10.2019 № 0.0.1507111884.1 ОСОБА_1 сплатив 4000,00 грн на рахунок отримувача Адвокатського об`єднання «Мицик  і Партнери», призначення платежу: за надання правової допомоги. 
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що ст. 134 КАС України не передбачено імперативної вказівки щодо форми документа про детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також зазначення затраченого часу на складання відзиву та інших процесуальних документів, чи вчинення інших дій. Особа для підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу має надати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, але не детальний хронометраж кожної дії, що входить до складу таких робіт (послуг). 
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах цієї справи наявний належним чином складений договір про надання правової допомоги, оформлені та підписані документи, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та документи, які свідчать про оплату позивачем послуг адвоката. 
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, у матеріалах справи відсутні клопотання відповідача про зменшення, відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України, витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування судових витрат понесених позивачем на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.
Крім цього, згідно ст. 139 КАС, підстав для розподілу судового збору не має.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при відмові в задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про задоволення позову.
Керуючись ст. ст.  313, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.005644 – скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з січня 2016 року по листопад 2018 року. 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з січня 2016 року по листопад 2018 року у сумі 53793 (п`ятдесят три тисячі сімсот дев`яносто три) гривні 95 копійок. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1  ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з урахуванням строку передбаченого п. 3 Прикінцевих положень КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 15.07.2020.