ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20124/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  30 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, в якому просив: зобов`язати відповідача вчинити певні дії шляхом внесення змін, викладених в наказі від 17.08.2018 №31 о/с, шляхом зміни формулювання причини звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , начальника сектору охорони громадського порядку 4-ого відділу міліції (з обслуговування центрального району міста) Шевченківського районного управління зі служби в міліції та зазначити, що вказане звільнення відбулось: «згідно з пунктом 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 17.11.2018 в запас Збройних сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації)). Підстава: рапорт Глінки Д.В. від 06.11.2015».
Позов обґрунтовано тим, що зміна формулювання причин звільнення повинно в повній мірі відновити порушене його право на працевлаштування, зокрема на службі в Національній поліції України. 
При цьому, зазначає, що в силу положень Закону України «Про Національну поліцію» позивачем подано рапорт про його переведення на службу в поліцію, проте, відповідачем зазначений факт проігноровано та не прийнято до уваги, що потягло за собою прийняття незаконного наказу про звільнення. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог  - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачем не було розглянуто рапорт, поданий позивачем 06.11.2015, та не винесено відповідного рішення.
На думку апелянта, відповідач має виключну компетенцію вирішити питання щодо його звільнення з органів поліції, саме на підставі пункту 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 на підставі його рапорту від 06.11.2015.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01.09.2007 перебував на службі в органах внутрішніх справ України.
Наказом начальника ГУ МВС України в м. Києві №1017 о/с від 06.11.2015 старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , начальника сектору охорони громадського порядку 4-го відділу міліції (з обслуговування центрального району міста) Шевченківського РУ було звільнено з 06.11.2015 за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС та згідно з пунктами 10 та 11 розділу 11 Закону України «Про Національну поліцію».
Не погодившись із звільненням з органів внутрішніх справ, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2017 року по справі №826/25892/15 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в м. Києві №1017 о/с від 06.11.2015 «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору охорони громадського порядку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Зобов`язано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (а.с.14-17).
На виконання вище зазначеної постанови суду головою ліквідаційної комісії ГУ МВС видано наказ №14 о/с, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді.
У подальшому, 23.03.2017 ГУ МВС України в м. Києві видано наказ №15 о/с, згідно якого ОСОБА_1 звільнено зі служби в міліції з 06.11.2015 з тих же самих підстав, які були предметом розгляду у справі №826/25892/15, а саме: за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС та згідно з пунктами 10 та 11 розділу 11 Закону України «Про Національну поліцію».
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №826/5087/17, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017 та постановою Верховного суду від 23.05.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в м.Києві від 23.03.2017 №15 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в міліції з 06.11.2015. Поновлено ОСОБА_1  на посаді начальника сектору охорони громадського порядку 4-ого відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві. Зобов`язано ГУ МВС України в місті Києві виплатити позивачу суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 22 243,32 грн. Допущено негайне виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 3 707,22 грн. Зобов`язано ГУ МВС України в м. Києві виплатити ОСОБА_1  суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 22 243,32 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
У подальшому, Наказом ГУ МВС України в м.Києві №31 о/c від 17.08.2018 старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 . начальника сектору охорони громадського порядку 4-ого відділу міліції (з обслуговування центрального району міста) Шевченківського районного управління зі служби в міліції звільнено відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ зі служби з 17.11.2018 в запас Збройних сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі).
Оскільки, на думку позивача, відповідач у вказаному наказі зазначив неправильні причини його звільнення зі служби, вказане стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вирішення питання про прийняття особи на службу до поліції належить до дискреційних повноважень суб`єктів владних повноважень, тому звільнення позивача за скорочення за штату було проведено з дотриманням встановленої законодавством процедури та за наявності законних підстав.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію».
Статтею 18 вказаного Закону України «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114).
У силу вимог пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): а) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років; б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії; в) через обмежений стан здоров`я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв`язку з відсутністю відповідних вакантних посад; г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі; д) через службову невідповідність; є) за порушення дисципліни; ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; з) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації; и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; і) у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку; ї) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; й) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення.
При цьому, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» 02 липня 2015 року №580-ІV (далі - Закон №580-ІV).
За правилами пункту 8 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Згідно з пунктом 9 розділу IX Закону №580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
У відповідності до пункту 10 розділу XI Закону №580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Таким чином, вищенаведені норми Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VII та Положення №114, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.
Отже, вирішуючи питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу внутрішніх справ прямо зобов`язаний перевірити відсутність відмови працівника міліції від проходження служби в поліції та розглянути можливість подальшого використання на службі особи за її бажанням.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 815/6868/15.
З матеріалів справи вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2017 по справі №826/25892/15, зокрема визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в м. Києві №1017 о/с від 06.11.2015 «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_1 , поновлено останнього на посаді начальника сектору охорони громадського порядку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с.14-17).
Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №826/5087/17, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 23 березня 2017 року №15 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » зі служби в міліції з 06 листопада 2015 року, поновлено останнього на посаді начальника сектору охорони громадського порядку 4-ого відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві.
Вирішуючи спір у вказаних справах, суди виходили з того, що 06 листопада 2015 року позивачем до начальника ГУ МВС України в місті Києві  було подано рапорт про звільнення згідно з п. п. 64 «з» Положення №114 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації).
Втім, оскільки у матеріалах справи були відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивач відмовився від проходження служби в поліції та/або не міг бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського, тому звільнення позивача згідно наказів №1017 о/с від 06.11.2015 та №15 о/с від 23.03.2017 відбулося з порушенням норм чинного законодавства, зокрема Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29.07.1991 №114, що свідчить про наявність підстав для поновлення позивача на посаді начальника сектору охорони громадського порядку 4-ого відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві.
У подальшому, після поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника сектору охорони громадського порядку 4-ого відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві згідно судових рішень у справі №826/5087/17, позивача у відповідності до Наказу від 17.08.2018 №31 о/с було звільнено зі служби з 17.11.2018 в запас Збройних сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» Положення №114 (через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі).
Твердження апелянта про те, що відповідач згідно Наказу від 17.08.2018 №31 о/с повинен був звільнити його на підставі рапорту від 06.11.2015 саме за пп.«з» п. 64 Положення №114 (у зв`язку з переходом на роботу (службу) в інші міністерства), а не за пп. «г» п. 64 Положення №114 (у зв`язку зі скороченням штатів) колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.
Так, згідно частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами, а тому суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Таким чином, суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством, а втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Слід зазначити, що будь-яке звільнення передбачає дотримання процедури передбаченої законодавством. 
У даному випадку, прийняття відповідачем рішення про зміну причин звільнення позивача згідно пункту 64 «з» Положення замість пункту 64 «г» віднесено до виключної компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Відтак, вказані позовні вимоги є формою втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.
Також колегія суддів звертає увагу, що судами під час вирішення справи №826/5087/17 у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління МВС України в місті Києві після поновлення, звільнити старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 , начальника сектору охорони громадського порядку 4-ого відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління зі служби в міліції на підставі пункту 9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» саме за пунктом 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації), - було відмовлено, оскільки втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що   обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, позивачу перед звільненням зі служби у серпні 2018 року було роз`яснено про неможливість подальшого використання його на службі в ОВС (відповідно до листа МВС України від 31.05.2018 №7447/05/22-2018 «Про проблемні питання проходження служби колишніми працівниками міліції, поновленими судами на службі в ОВС»), та попереджено про майбутнє звільнення на підставі пп.«г» п. 64 Положення №114.
Також позивачу було роз`яснено його право взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», за результатами якого щодо особи, яка визнана переможцем конкурсу, приймається рішення про звільнення у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).
Однак, позивач не скористався правом бути прийнятим на службу в поліцію у встановленому Законом України «Про Національну поліцію» способом - шляхом проходження конкурсу.
Оскільки позивача не було визнано переможцем конкурсу, то неможливо було прийняти рішення про звільнення позивача у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).
Крім того, суд позбавлений також можливості зобов`язати відповідача внести зміни до Наказу від 17.08.2018 №31 о/с, і в частині зазначення дати звільнення - 06 листопада 2015 року згідно дати його рапорту, в якому зазначалось про необхідність його звільнення за пп.«з» п. 64 Положення №114 (у зв`язку з переходом на роботу (службу) в інші міністерства), оскільки судовими рішеннями у справах №826/25892/15 та №826/5087/17, позивач був поновлений на посаді заступника начальника міськвідділу - начальника міліції громадської безпеки начальника сектору охорони громадського порядку 4-ого відділу міліції (з обслуговування центрального району міста) Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві з 06 листопада 2015 року, та у подальшому був звільнений вже з 17 серпня 2018 року.
Звертаючись до суду з позовами у справах №826/25892/15, №826/5087/17 позивач обрав спосіб захисту порушеного права шляхом саме поновлення його на попередній посаді, а не переведення чи призначення на посаду поліцейського.
При цьому, у даній справі позивач фактично погоджується зі своїм звільненням, однак просить лише змінити причини звільнення, що не можливо зробити після прийняття наказу про звільнення зі служби.
Слід звернути увагу, що відповідно до частини третьої ст.235 КЗпП у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Тобто, вказана стаття встановлює, що лише орган, який розглядає трудовий спір, вправі вносити зміни у формулювання причини звільнення. Повноважень роботодавця або уповноваженого ним органу здійснювати такі дії чинне законодавство про працю не передбачає.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук