Постанова
Іменем України 
03 червня 2020 року
м. Київ
справа № 159/4837/15-ц
провадження № 61-13104св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Киці С. І., Данилюк В. А.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова В. В. (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
На обґрунтування позовних вимог посилалось на такі обставини. 25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП  ОСОБА_1 ) укладений договір кредитної лінії № НКЛ-2010491, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 1 100 000 грн зі сплатою відсотків у розмірі 24 % річних, з кінцевим терміном повернення до 24 травня 2015 року. 
На забезпечення виконання умов кредитного договору від 25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 того ж дня укладений договір іпотеки, який нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 302, за умовами якого на забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії ОСОБА_1 передав в іпотеку банку таке майно: нежитлову будівлю магазину «Онікс», загальною площею 291,8 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_1 (предмет іпотеки 1) та земельну ділянку, загальною площею 0,0196 га (предмет іпотеки 2), на якій розташований предмет іпотеки 1, з цільовим призначенням - для обслуговування викупленої будівлі магазину, що знаходиться на АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 у встановлений строк взяті на себе зобов`язання зі сплати кредиту та відсотків за користування кредитом належним чином не виконував, внаслідок чого у нього станом на 24 серпня 2015 року виникла прострочена заборгованість у розмірі 1 529 016,03 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 342 886,83 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1 161 513,33 грн, заборгованості за відсотками - 9 920,23 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків - 11 481,96 грн, трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту - 3 182,23 грн, трьох відсотків річних від суми прострочених відсотків - 31,46 грн. 
Посилаючись на зазначені обставини, банк просив суд у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 25 травня 2012 року 
№ НКЛ-2010491 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю магазину «Онікс», загальною площею 291,8 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_1 (предмет іпотеки 1) та земельну ділянку, загальною площею 0,0196 га (предмет іпотеки 2), на якій знаходиться предмет іпотеки 1, з цільовим призначенням - для обслуговування викупленої будівлі магазину, що знаходяться на АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на зазначене нерухоме майно.
У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання окремих умов договору недійсними. 
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що пункти 1.1.2 та 9.1 договору кредитної лінії від 25 травня 2012 року № НКЛ-2010491, якими передбачена відповідальність за неповернення коштів у кінцевий строк (24 травня 2015 року) та право кредитора нараховувати пеню із розрахунку - три відсотки від простроченої суми за кожен день прострочення, є такими, що суперечать нормам закону та порушують принцип добросовісності, оскільки спрямовані на значне збільшення сукупної вартості кредиту. 
ОСОБА_1 вказував, що відсотки, які визначені у договорі, за своєю правовою природою є коштами, які позичальник зобов`язується сплачувати кредитору за користування кредитом протягом строку, на який він виданий. Поза межами вказаного строку у кредитора відсутнє право на отримання такої плати, адже питання щодо відповідальності боржника, який прострочив, врегульовано нормами статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Щодо пункту 9.1 договору, яким врегульовано питання нарахування пені в розмірі трьох відсотків від простроченої суми за кожен день прострочення, то таке положення договору суперечить нормам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», яким врегульовано питання щодо порядку нарахування пені та встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня. 
Вважав, що загальна сума боргу зміниться у бік значного зменшення, що виключить можливість задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на заставне майно, адже сума заборгованості є неспівмірною із вартістю предмета іпотеки.
Позивач за зустрічним позовом просив суд визнати пункти 1.1.2 та 9.1 договору кредитної лінії від 25 травня 2012 року № НКЛ-2010491 недійсними.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсними пункти 1.1.2 та 9.1 договору кредитної лінії від 25 травня 2012 року № НКЛ-2010491, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП  ОСОБА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що на виконання умов договору кредитної лінії позичальником сплачено 762 113,17 грн, що становить більше від половини виданих кредитних коштів, відсотки сплачувались у повному обсязі та загалом сума сплати складає 487 087,60 грн, що більше від суми, яка визначена як сукупна вартість кредиту.
Крім того, зазначив, що заставна вартість предмета іпотеки за погодженням сторін становить 1 993 564 грн, а тому при повній та щомісячній сплаті нарахованих відсотків допущене порушення не призвело до збитків іпотекодержателя і не змінило обсягу його прав, оскільки останній не позбавлений можливості та права стягнути суму кредитної заборгованості шляхом пред`явлення відповідного позову.
Задовольняючи зустрічний позовОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав несправедливим для позичальника розмір пені у 1 161 513 грн, який втричі перевищує заборгованість за кредитом, а такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки спричинить дисбаланс між інтересами сторін, враховуючи сплачені боржником суми, допущене відповідачем порушення є неспівмірним із вартістю предмета іпотеки.
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 30 січня 2018 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Дельта Банк».
Звернено стягнення на нерухоме майно за іпотечним договором від 25 травня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Кушнеруком А. Ю., зареєстрованим у реєстрі за № 303, 304, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: на нежитлову будівлю - магазин «Онікс», загальною площею 291,8 кв. м, розташовану на  АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій розташована нежитлова будівля магазину «Онікс», загальною площею 0,0196 га, цільове призначення - для обслуговування викупленої будівлі магазину, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0710400000:08:009:0014. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
У частині вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 провадження закрито.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що немає підстав вважати, що при встановленні такого розміру заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором іпотекодержателю не було завдано збитків і що це не змінює обсягу його прав. Законом не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку для забезпечення належного його виконання. Закриваючи провадження у цій справі в частині вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що спір виник між юридичною особою ПАТ «Дельта Банк» та ФОП  ОСОБА_1 , тому зустрічний позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, розгляд справи у цій частині відноситься до юрисдикції господарських судів.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У березні 2018 року ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив постанову Апеляційного суду Волинської області від 30 січня 2018 року скасувати, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог банку є безпідставним, оскільки передача іпотекодержателю у власність предмета іпотеки є позасудовим способом врегулювання цього питання, апеляційний суд помилково не погодився з правильними висновками суду першої інстанції. Вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про закриття провадження в частині зустрічного позову, оскільки ОСОБА_1 , який є відповідачем у справі, не будучи стороною кредитного договору, а майновим поручителем за зобов`язанням, яке виникло на підставі укладеного кредитного договору, мав право ставити під сумнів законність положень кредитного договору.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали та зупинено дію постанови Апеляційного суду Волинської області від 30 січня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не повністю відповідає.
Суди встановили, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП  ОСОБА_1 укладений договір кредитної лінії № НКЛ-2010491, за умовами якого ФОП  ОСОБА_1 видано кредит у сумі 1 100 000 грн зі сплатою відсотків у розмірі 24 % річних, з кінцевим терміном повернення до 24 травня 2015  року.
На забезпечення виконання умов кредитного договору від 25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , як фізичною особою, того ж дня укладений договір іпотеки, за умовами якого на забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії ОСОБА_1 передав банку таке майно: нежитлову будівлю магазину «Онікс», загальною площею 291,8 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_1 (предмет іпотеки 1) та земельну ділянку, загальною площею 0,0196 га (предмет іпотеки 2), на якій знаходиться предмет іпотеки 1, з цільовим призначенням - для обслуговування викупленої будівлі магазину, що знаходиться на АДРЕСА_1 .
Факт надання ФОП ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером від 25 травня 2012 року та не заперечується ОСОБА_1 . 
Щодо вирішення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки
Пунктом 7.2 іпотечного договору від 25 травня 2012 року передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема: за рішенням суду; виконавчим написом нотаріуса; переходом до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання, встановленого статтею 37 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон - № 898-IV) та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, встановленого статтею 38 Закону № 898-IV та умовами цього договору.
Згідно з пунктом 7.3 іпотечного договору іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок стягнення на предмет іпотеки в межах пункту 7.2 цього договору.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Таке право набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). 
Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Згідно зі статтею 12 Закону № 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. 
Відповідно до статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто законом визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Згідно зі статтею 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору  за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
Відповідно до статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 вказаного Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону № 898-IV є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, суд апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» дійшов помилкового висновку про те, що наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону № 898-IV суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
Тому рішення суду апеляційної інстанції у згаданій частині підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права. 
Підлягає скасуванню і рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову банку, оскільки суд дійшов помилкового висновку про те, що підставою для відмови у позові є сплата позичальником більше від половини виданих кредитних коштів, а тому при повній та щомісячній сплаті нарахованих відсотків допущене порушення не призвело до збитків іпотекодержателя і не змінило обсягу його прав.
Названі підстави відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідають вимогам Закону № 898-IV.
Щодо правомірності закриття провадження у справі в частині вирішення вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом
Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.
Відповідно до статті 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати всі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства випливає, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплене й у статті 50 ЦК України, згідно з якою право на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
За положеннями статті 1 ГПК України у редакції, чинній на час звернення до суду із цим позовом, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до цього суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 ГПК України в названій редакції господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.
Відповідно до статті 16 ЦПК України (у редакції, на час відкриття провадження у справі) не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову.
Оскільки не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.
Таку правову позицію висловлено і в постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року (провадження № 6-229цс14).
Враховуючи наведене вище, у цій справі у правовідносинах з укладення кредитного договору з одного боку є юридична особа - ПАТ «Дельта Банк», а з іншого - ФОП  ОСОБА_1 , який отримав грошові кошти за вказаним кредитним договором, тому зустрічний позов за своїм суб`єктним складом і відповідно до вимог ЦПК України та ГПК України, що були чинними на час відкриття провадження у справі, мав розглядатися за правилами господарського судочинства.
Отже, суд апеляційної інстанції, за наслідками скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову, дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, відповідно до якого суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Подібний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20).
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що його зустрічні позовні вимоги мали розглядатися за правилами цивільного судочинства, зводяться до власного тлумачення норм процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, суди першої та апеляційної інстанції в частині вирішення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки неправильно застосували норми матеріального права, а тому є підстави для виходу за межі доводів касаційної скарги та скасування указаних судових рішень з ухваленням у цій частині нового рішення, яким у задоволенні позову необхідно відмовити.
Постанова апеляційного суду в частині вирішення вимог  ОСОБА_1 за зустрічним позовом підлягає залишенню без змін на підставі статті 409 ЦПК України.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Оскільки у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено, то витрати зі сплати  ОСОБА_1  судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 7 308 грн підлягають стягненню з ПАТ «Дельта Банк» на його користь.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 30 січня 2018 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
Постанову Апеляційного суду Волинської області від 30 січня 2018 року в частині закриття провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання окремих умов договору недійсними залишити без змін.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 7 308 грн - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко