Ухвала                                                      
 
08 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 569/15147/17
провадження № 61-39308св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Січова Тамара Іларіївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на майно - 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 вересня 2007 року. Іншими співвласниками цієї квартири є він та два його сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказував на те, що він прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його дружини, оскільки на час смерті спадкодавця проживав з нею у спірній квартирі, а тому до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини він не звертався.
Як йому стало відомо, 26 травня 2015 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січовою Т. І. видано свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , на ім`я їхнього сина - ОСОБА_2 , відповідно до якого останній успадкував усю спадкову масу, яка залишилась після смерті його матері, тобто, 1/4 частини вказаної квартири.
Зазначав, що він як спадкоємець першої черги спадкування прийняв спадщину, заяв нотаріусу про відмову від своєї частки на користь свого сина не подавав, а тому свідоцтвом про право на спадщину від 26 травня 2015 року порушено його право на спадкування.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_2 26 травня           2015 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січовою Т. І., зареєстроване у спадковому реєстрі               за № 9805126.      
 
У грудні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просили встановити факт, що ОСОБА_1 постійно не проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, а саме                        ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_1 , хоча і був зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_1 , але фактично з квітня 2014 року не проживав за вказаною адресою, фактично не підтримував із спадкодавцем будь-яких шлюбних відносин.
Вказували на те, що ОСОБА_1 не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, не скористався своїм правом на звернення до суду з метою визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини, належним чином не реалізував своє право на прийняття спадщини, тому вважається таким, що не прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його дружини.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого      2018 року у складі судді Тимощука О. Я. у задоволенні позову              ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.
Встановлено факт, що ОСОБА_1 постійно не проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_1 ,  а саме 11 вересня 2014 року.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що      ОСОБА_1 , хоча і був зареєстрований за адресою проживання спадкодавця, однак не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується показаннями свідків, із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , до нотаріальної контори не звертався, тобто не прийняв спадщину, а тому оспорюване свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_2 після смерті його матері, не порушує законних прав та інтересів        ОСОБА_1 (чоловіка спадкодавця).
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано.
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Видане ОСОБА_2 26 травня 2015 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січовою Т. І. свідоцтво про право на спадщину за законом № 329, щодо спадкування           1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , що перебувала на праві приватної власності у його матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсним.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги спадкування фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки на час відкриття спадщини його місце проживання зареєстроване за адресою проживання спадкодавця, а тому оспорюване свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_2 після смерті його матері, порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 (чоловіка спадкодавця).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У липні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що виданим йому свідоцтвом про право на спадщину за законом порушено права ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Той факт, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою проживання спадкодавця, не свідчить про те, що він проживав із спадкодавцем.
Також суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки факт непроживання           ОСОБА_1 зі спадкодавцем на час відкриття спадщини був доведений позивачами за зустрічним позовом.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 15 квітня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина.
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради від 18 вересня 2007 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належить на праві приватної спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 , по 1/4 частки кожному.
 
Спадкоємцями першої черги спадкування після смерті ОСОБА_5 є: ОСОБА_1 (чоловік), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (мати).
 
24 вересня 2014 року ОСОБА_3 на ім`я приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січової Т. І. подав заяву про відмову від своєї частки у спадковому майні, яке залишилось після смерті його матері ОСОБА_5 , на користь свого брата ОСОБА_2 
 
13 жовтня того ж року аналогічну заяву на ім`я вищевказаного приватного нотаріуса було подано матір`ю померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка відмовилась від свої частки у спадковому майні, яке залишилось після смерті її доньки, на користь свого внука ОСОБА_2 
 
26 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті його матері, до приватного нотаріуса Січової Т. І., в якій також зазначив, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 є лише він, оскільки інші спадкоємці першої черги: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , відмовились від спадщини на його користь.
 
26 травня 2015 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січова Т. І. видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване у реєстрі за № 329, відповідно до якого останній успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_5 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , що належала їй на праві приватної власності.
 
Також установлено, що спадкодавець була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1 .
 
За вказаною адресою ОСОБА_1 був зареєстрований із 12 січня          2004 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За змістом частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Підстави передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
 
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
 
На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.
 
Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
 
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня           2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він прийняв спадщину після смерті його дружити ОСОБА_5 , оскільки постійно проживав разом із нею на момент відкриття спадщини, а тому свідоцтвом про право на спадщину, яке видано ОСОБА_2 , порушено його права та інтереси як спадкоємця ОСОБА_5 .
 
У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_5 перебував з останньою у зареєстрованому шлюбі та місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою проживання спадкодавця, а саме у квартирі АДРЕСА_1 .
 
У цій справі передумовою підтвердження факту прийняття ОСОБА_1 спадщини у вигляді спірної квартири є встановлення факту його спільного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
 
Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.Фізична особа може мати кілька місць проживання.
 
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
 
Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
 
Частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
 
Колегія суддів вважає, що державна реєстрація позивача у спірній квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті дружини за адресою реєстрації.
 
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня             2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19).
 
Так, у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним та визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами не довів факт прийняття спадщини після смерті матері, а саме факт фактичного проживання разом із спадкодавцем на час його смерті, і, як наслідок, факт порушення своїх прав оскаржуваним договором дарування.
 
При цьому, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у вказаній справі виходив із того, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації, оскільки документально спростована належними та допустимими доказами, а саме довідками органу місцевого самоврядування.
 
Однак, вирішуючи спір за подібних обставин, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов протилежного висновку.
 
Так, у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц (провадження № 61-5221св18) за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , треті особи: Шибенська сільська рада Бородянського району Київської області, Бородянська районна державна нотаріальна контора, про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину спадкового домоволодіння, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини».
 
При цьому зазначено, що спадкоємцю достатньо звернутись до нотаріуса         із заявою про прийняття спадщини і надати паспорт із реєстрацією за місцем проживання спадкодавця, і нотаріус буде вважати цього спадкоємця таким, що прийняв спадщину.
 
Зазначене свідчить про застосування судом касаційної інстанції у різних складах принципово різного підходу для вирішення справ, що випливають з одних і тих правовідносин, у яких один і той же предмет спору, і які врегульовані одними і тими ж нормами матеріального права, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці їх розгляду Верховним Судом.
 
Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини                              і основоположних свобод 1950 року.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
У зв`язку з наведеним, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає необхідним передати зазначену справу на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Керуючись частиною п`ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
 
Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Січова Тамара Іларіївна, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Січова Тамара Іларіївна, про встановлення факту непроживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 29 травня 2018 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк