УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №290/490/20 Головуючий у 1-й інст. Бабич С. В. 
Категорія 80 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2020 року року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого - судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря судового засідання Кучерявого О.В.
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу судді Романівського районного суду Житомирської області від 10 червня 2020 року, постановлену під головуванням судді Бабич С.В.
за матеріалами заяви №290/490/20 ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати,- 
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. Просив стягнути з дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» заборгованість по заробітній платі у розмірі 15 075,02 грн. В обґрунтування поданої заяви зазначав, що при його звільненні з вказаного підприємства повний розрахунок з ним не проведений. 
Ухвалою судді Романівського районного суду Житомирської області від 10 червня 2020 року у видачі судового наказу відмовлено.
Роз`яснено ОСОБА_1 , що відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. У цьому випадку він має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить вказану ухвалу суду скасувати, видати судовий наказ про стягнення із боржника суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. На думку апелянта, ухвала суду першої інстанції незаконна та необґрунтована. Апелянт вважає, що судом в порушення вимог законодавства розглянуто справу з порушенням строків її розгляду, не досліджено обставин справи, безпричинно з недотриманням вимог законодавства з власної ініціативи долучено до справи докази (ухвалу господарського суду Житомирської області від 05.03.2020 року) та порушено право апелянта на належний доступ до правосуддя шляхом винесення незаконної ухвали про відмову у видачі судового наказу. 
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Розгляд матеріалів заяви Житомирським апеляційним судом проведено згідно положень ч.2 ст.369 ЦПК України.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Тобто, загальні суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, до яких віднесено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета, але судами у різних юрисдикціях.
В даному випадку судом встановлено, що 20 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати.
Разом з тим, Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 05 березня 2020 року, текст якої розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відкрито провадження у справі №906/1318/19 про банкрутство дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Зазначена обставина є загальновідомою, а тому не може визнаватися як збирання доказів судом з власної ініціативи.
Відповідно до частини 6 статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Пунктом 8 частини 1 статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог та дотримання прав боржника щодо визначення обсягу кредиторської заборгованості та черговості її погашення.
21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року №2597-VIII (далі Кодекс №2597-VIII).
Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу №2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина 2 статті 7 Кодексу №2597-VIII).
Згідно частини 1 статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Тобто законодавець вказав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ вказаної категорії.
Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» втратив чинність з 21 жовтня 2019 року з набранням чинності Кодексу № 2597-VIII.
Відтак можна зробити висновок, що Кодекс № 2597-VIII передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, що і підтверджено у статті 7 цього Кодексу.
З огляду на положення законодавства України, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19), від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17 (провадження № 12-160гс19).
Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом частини 1 статті 160, пункт 1 частини 1 статті 161 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки майнові вимоги до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства та належить до господарської юрисдикції.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. 
Підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали апеляційний суд не вбачає, оскільки вона постановлена суддею із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.258,259,367,369,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу судді Романівського районного суду Житомирської області від 10 червня 2020 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                         Судді: