КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа  № 363/940/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4872/2020
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
08 липня 2020 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 лютого 2017 року у складі судді Котлярової І.Ю.,
у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначило, що 01 серпня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IKCASHSHG. 149221.001, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 19 800 грн. на строк до 31 липня 2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,001% річних та сплатою комісії банку за надання фінансового інструменту в розмірі 4% від суми кредиту.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01 серпня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № РХ029031.149264.001, за умовами якого ОСОБА_2 поручилась за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.
На виконання кредитного договору позивач надав грошові кошти у розмірі, встановленому кредитним договором.
Вказано, що ОСОБА_1 порушує умови кредитного договору, неодноразово не виконує зобов`язання з оплати процентів та комісії за користування кредитом і станом на 24 лютого 2016 року має заборгованість у розмірі 56 755грн. 84 коп., з яких: поточна заборгованість за тілом кредиту - 2 655 грн. 66 коп., прострочена заборгованість за тілом кредиту - 13 568грн. 90 коп., заборгованість за процентами - 4 180 грн. 58 коп., прострочена заборгованість з комісії - 13 698 грн. 92 коп., заборгованість за штрафами і пенею - 22 651 грн. 78 коп.
За таких обставин ПАТ «ВБР» просило достроково стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 56 755 грн. 84 коп.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 лютого 2017 року, у задоволенні позову ПАТ «ВБР» відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ПАТ «ВБР» посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильність висновків суду першої інстанції щодо припинення встановлено позовну давність у 5 (п`ять) років від дня настання терміну погашення кредиту. 
Крім того,  вказано, що судом не надано належної оцінки доказам позивача, якими обґрунтовувався розмір заборгованості, дійшовши хибного висновку про його недоведеність.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ«ВБР» задоволено, рішення Вишгородського районного суду Київської області від         15 лютого 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором № IKCASHSHG.149221.001 від 1 серпня 2013 року в сумі 56 755грн. 84 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Верховного суду від 15 січня 2020 року касаційну скаргу ПАТ ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Київської області від 14 червня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року справу призначено до розгляду.
Вислухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , які просили апеляційну скаргу в частині стягнення заборгованості на суму 5 546 грн. 39 коп. задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу  такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як убачається з матеріалів справи, 01 серпня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IKCASHSHG.149221.001, згідно умов якого 1 серпня 2013 року  вона отримала кредит у розмірі 19 800 грн. з яких: 18 000 грн. - на споживчі потреби,    1 800 грн. - з метою оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту, що підтверджується випискою по особовому рахунку (т.1 а.с. 27-32).
Відповідно до умов кредитного договору встановлюється термін користування кредитом до 31 липня 2016 року; за користування кредитом встановлюється процентна ставка у розмірі 0,001% річних; позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 4% від суми кредиту за договором щомісяця в період сплати; період сплати кредиту, комісії та процентів з 1-го по 10-те число кожного місяця, починаючи з дати підписання даного договору; розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щодня з дати списання коштів з позичкового рахунку.
За порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику 36% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення; банк має право нараховувати позичальнику штраф у розмірі 2% від суми кредиту у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником умов договору; за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення; штраф в розмірі 1 000 грн. - за кожний факт порушення; позичальник виплачує банку штраф у розмірі 1% від суми позову при порушенні строку платежів за кожним із грошових зобов`язань більш як на 30 днів; штраф у розмірі 100 грн. - за кожний факт порушення обов`язків за кредитним договором; позичальник сплачує банку штраф у розмірі 10% за кожний факт порушення зобов`язань щодо продовження строку дії договору страхування.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 01 серпня 2013 року укладено договір поруки № РХ029031.149264.001, відповідно до умов якого вона поручилася перед ПАТ «ВБР» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (т. 1 а.с.37-38).
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти у розмірі, встановленому кредитним договором. ОСОБА_1 не повертала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов договору.
До суду представником позивача надано розрахунок заборгованості за кредитним договором на загальну суму 56 577 грн. 84 коп.
Відповідно до розрахунку заборгованості борг (а.с. 5-26) ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором станом на 24 лютого 2016 року становить 56 755 грн. 84 коп. та складається з: 2 655 грн. 66 коп. поточної заборгованості за тілом кредиту; 13 568 грн. 90 коп. простроченої заборгованості за тілом кредиту; 4 180 грн. 58 коп. простроченої заборгованості за процентами; 13 698 грн. 92 коп. простроченої заборгованості з комісії; 22 653 грн. 78 коп. заборгованості за штрафами та пенею.
Також встановлено, що пунктом 1.3 кредитного договору сторонами визначено термін користування кредитом до 31 липня 2016 року (т. 1 а.с. 27).
Згідно з пунктом 3.1.11 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та/або процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення (т. 1 а.с. 29).
16 грудня 2015 року позивач направив на адреси боржника та поручителя письмові вимоги щодо дострокового погашення заборгованості у термін до 10 січня 2016 року, але не пізніше 30 календарних днів з дня отримання цього повідомлення (т. 1 а.с. 47-48).
Направлення підтверджується списком згрупованих поштових рекомендованих відправлень (т. 1 а.с.49-50).
У зв`язку з порушенням позичальником умов договору банк, скориставшись своїм правом, передбаченим договором, змінив термін виконання зобов`язання, визначивши його 10 січня 2016 року.
Умовами договору поруки сторони передбачили п`ятирічний строк припинення поруки з дня настання терміну повернення кредиту (т. 1 а.с. 37).
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що порука припинена, отже заявлені позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України.
 Разом з тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо, остільки  положеннями п.14  договору поруки сторонами передбачено п`ятирічний строк припинення поруки з дня настання терміну повернення кредиту і такий строк спливає 11 січня 2021 року. Оскільки позивач звернувся із позовом про солідарне стягнення заборгованості у березні 2016 року, положення ч.4 ст.559 ЦК України застосуванню не підлягають  й поруку вважати припиненою не можна.  
Також суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позивачем заявлених до позичальника вимог, в частині розміру заборгованості за кредитним договором.
Між тим, такі висновки суду не відповідають обставинам справи, суперечать змісту  розрахунку заборгованості та долученим до справи доказам, зароблені з порушенням норм матеріального права.
 За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення районного суду з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, враховуючи наступне.
Так, скасовуючи рішення апеляційного суду й направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд виходив з неврахування судом того, що банк скориставшись своїм правом, передбаченим у договорі, змінив термін виконання зобов`язання, визнавши його 10 січня 2016 року, проте розрахунок заборгованості був складений без урахування дострокового  припинення кредитного договору, а також  нікчемності (недійсності) в частині встановлення одноразової комісії за надання фінансового інструменту та щомісячної комісійної винагороди, у зв`язку з чим  сплачена комісія підлягає зарахуванню у рахунок інших платежів за кредитним договором. 
Отже, колегія суддів приймаючи до уваги висновки Верховного суду, які у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими до врахування судом, оцінюючи обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості, заперечення відповідача, приходить до наступного висновку.
Так, суд апеляційної інстанції не врахував, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»     (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року  №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України  від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Так, з пунктом 1.2 кредитного договору, укладеного між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 , грошові кошти надаються позичальнику на споживчі потреби, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів» (у відповідній редакції).
Пунктами 1.5 та 1.6 кредитного договору передбачено обов`язок сплати позичальником комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1 800 грн. і щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 4% від суми кредиту. У додатку 1 до кредитного договору (в таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки) передбачено комісію в розмірі 10% від основної суми кредиту за надання кредиту, що складає 1 800 грн., та щомісячну комісію в розмірі 4% за обслуговування кредитної заборгованості, що складає 792 грн. на місяць. Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору комісія за надання фінансового інструменту (кредиту) в сумі 1 800 грн. сплачується позичальником у день укладення кредитного договору (т. 1 а.с. 27-34)
Графік погашення кредиту викладено у додатку 2 до кредитного договору, в якому також визначається сума комісії, яку має сплачувати позичальник на користь банку (т. 1 а.с. 35).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Між тим,  ПАТ «ВБР» встановив у кредитному договорі сплату одноразової та щомісячної комісії як винагороду банку за надання фінансового інструменту і за надання кредитних ресурсів відповідно, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь. Банк нараховував, а ОСОБА_1 мала сплатити комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Так,  в ході судового розгляду справи,  на виконання постанови Верховного Суду України, протокольною ухвалою від 11 березня 2020 року апеляційного суду, рекомендовано позивачу надати розрахунок заборгованості за кредитним договором  з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції (т. 2 а.с.93).
 Встановлено, що 07 квітня 2020 року  на виконання вимог ухвали від 11 березня 2020 року на адресу суду від позивача  надійшов розрахунок заборгованості за зобов`язаннями  ОСОБА_1 станом на 10 січня 2016 року, яким встановлено борг у сумі  51278 грн. 73 коп. (а.с.103-113 т.2), проте відповідно до його змісту з розрахунку не виключено комісійну винагороду та не враховано внесені у зв`язку з цим грошові кошти у рахунок  інших платежів за кредитним договором.
Враховуючи викладене, позивачу повторно було рекомендовано надати  розрахунок заборгованості на виконання ухвали суду від 11 березня 2020року (а.с.118 т.2).
Проте належно складений розрахунок банком подано не було, а листі від 27 травня 2020 року уповноважена особа Фонду  направила суду заяву, в якій вказано про направлення раніше розрахунку з урахуванням висновків  вищого суду та прохання  про подальший розгляд справи в судових засіданнях без участі представника ПАТ «ВБР» ( 139 т.2).
 Між тим, 26 травня 2020року відповідачкою ОСОБА_1 було надано додаткові пояснення та розрахунок заборгованості, складений стороною у відповідності до рекомендацій постанови суду касаційної інстанції, відповідно до якого заборгованість за кредитним договором, становить  загальну суму 5 546 грн. 39 коп. (а.с.128-132 т.2).
Встановлено, що в судове засідання 27 травня 2020 року представник банку не з`явився, у зв`язку з чим судом ОСОБА_1 було рекомендовано копію  складеного нею та долученого до справи розрахунку направити позивачу поштою (а.с.125 т.2).
Відповідно до справи, 28 травня 2020 року банку направлено поштове відправлення, отримане позивачем, проте будь-яких заперечень щодо його змісту не подано, відображені платежі не спростовано.
 Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність визнання належним та допустимим доказом складений ОСОБА_1 розрахунок заборгованості за кредитом й покладення його у основу  судового рішення.
 Отже, з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк розвитку»  у солідарному порядку підлягає до стягнення заборгованість за кредитом, у сумі  5 546 грн. 39 коп.
Окрім цього, з кожного з відповідачів  на користь банку необхідно стягнути понесені по справі судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі  по 141 грн. 52 коп. 
У задоволенні позову в іншій частині слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
       
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» задовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» задовольнити частково.
Стягнути  солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» заборгованість за кредитним договором, у сумі  5 546 грн. 39 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» судові витрати по справі, пов`язані з оплатою судового збору,  в сумі 141 грн. 52 коп., з кожного.
У задоволенні  позову в іншій частині  відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених   ст.389 ЦПК України. 
 
Повне судове рішення складено 10 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:  
 
Судді: