ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року	Львів	Справа № 500/2341/19 пров. № А/857/676/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                  Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.
за участі секретаря судового засідання:           Максим Х.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року (суддя – Чепенюк О.В., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м.Тернопіль, дата складання повного тексту – 03.12.2019 року), 
в адміністративній справі №500/2341/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, 
про визнання протиправним та скасування рішення, 

встановив:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДФС у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення №0081765306 від 19.08.2019р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в сумі 10778,37 грн, з них: 3655,36 грн - штрафу та 7123,01 грн. - пені. Також просив стягнути на користь позивача витрати на оплату послуг адвоката в сумі 5000 грн.. 
Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов та додаткові пояснення, в яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 року замінено відповідача ГУ ДФС у Тернопільській області на його правонаступника ГУ ДПС у Тернопільській області. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 03.12.2019 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням відповідача від 19.08.2019р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, оскільки протягом 2013-2019 років ОСОБА_1 працював та отримував заробітну плату, про що свідчать надані документи щодо прийняття та звільнення з роботи. Підприємства, які знаходились у трудових відносинах з позивачем, сплачували єдиний соціальний внесок з його заробітку. Тому, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем мало бути оплачено ЄСВ за період, коли фактично ОСОБА_1 не здійснював підприємницьку діяльність. Також апелянт звертає увагу на те, що Вимога ГУ ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2350-53 від 15.05.2019р. щодо погашення заборгованості по сплаті ЄСВ оскаржена позивачем до суду. Крім цього, зазначає апелянт, що згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), не виникає обов`язку сплачувати внесок у мінімальному розмірі. Також вважає апелянт, що з урахуванням положень ч.2, ч.3 ст.9 цього Закону, відповідач мав право нарахувати внесок, прийнявши вимогу про його сплату, на підставі: акту перевірки; звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких відповідно до закону нараховується внесок. Крім цього, звертає увагу апелянт на практику ЄСПЛ відповідно до якої, мета сплати єдиного внеску – страхування особи, яка, в даних правовідносинах осягається сплатою єдиного внеску товариствами, в яких ФОП знаходився в трудових відносинах, в період, коли не вів підприємницьку діяльність. Однак, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводів позивача, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції від 03.12.2019 року та прийняти нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення №0081765306 від 19.08.2019р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску. Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на оплату послуг адвоката в сумі 5000 грн.. 

Учасники справи (їх представники) у засідання суду апеляційної інстанції на 17.06.2020 року не з`явилися, клопотань (заяв) про поважність причин неявки чи про відкладення розгляду справи не подавали, хоча про дату, час і місце розгляду справи усі були повідомлені належним чином. 
Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України, та з врахуванням того, що апеляційний розгляд справи уже відкладався із 18.03.2020 року на 08.04.2020 р., на 06.05.2020 року і на 17.06.2020 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників). 
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 15.03.2012 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та з 19.03.2012 року взятий на облік як платник єдиного внеску.  05.11.2019 року проведено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 за власним рішенням (а.с. 91-94). 
Також встановлено, що 15.05.2019р. ГУ ДФС у Тернопільській області сформувало вимогу №Ф-2350-53 про сплату боргу (недоїмки), відповідно до якої станом на 30.04.2019 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становить 21030 грн. (а.с. 19). 
Вказану Вимогу від 15.05.2019р. позивач оскаржив до Тернопільського окружного адміністративного суду. Ухвалою цього суду від 29.10.2019 р. у справі №500/1935/19 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги – залишено без розгляду (а.с. 90). 
19.08.2019 року ГУ ДФС у Тернопільській області прийнято рішення №0081765306 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким на підставі ч.10, п.2 ч.11  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування застосовано до ОСОБА_1 штраф у розмірі 3655,36 грн. за період з 10.02.2018р. до 02.08.2019р. та нараховано пеню у розмірі 7123,01 грн. (а.с. 20). 

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 19.08.2019р. №0081765306 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені, з врахуванням наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Згідно ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. 
Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори. 
Судом першої інстанції вірно зазначено та враховано, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». 
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 Закону). 
Так, відповідно до п.2 ч.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Згідно п.3 ч.1 ст.1 цього Закону, застрахована особа – це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Частиною першою статті 3 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами, зокрема, обов`язковості сплати; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків. 
Фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є платниками єдиного внеску. 
Відповідно до ч.2 ст.6 цього Закону, платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. 
Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. 
З 01.01.2017р. діяло правило, відповідно до якого у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Відповідно до Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» це положення має таку редакцію: «У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску». 
Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що зареєстровані в установленому чинним законодавством порядку фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску незалежно від того, на якій системі оподаткування перебувають. Розмір єдиного внеску залежить від розміру отриманого підприємцем доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу. Разом з тим, законодавцем передбачено обов`язок платника єдиного внеску сплатити єдиний внесок навіть при умові неотримання ним доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, лише за умови, що така особа не є найманим працівником. 
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. 
Аналогічні правові висновки неодноразово були викладені Верховним Судом у постановах від 27.11.2019 року (справа №160/3114/19), від 04.12.2019 року (справа №440/2149/19), від 23.01.2020 року (справа №480/4656/18), від 02.04.2020 року (справа № 140/2475/19). 
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі не є оцінка правомірності Вимоги про сплату боргу (недоїмки) по ЄСВ, з огляду на наявність обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі у позивача, який був зареєстрований як фізична особа-підприємець, за умови, що у цей період він був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою мінімального розміру. 
Так, предметом спору у цій справі є оцінка правомірності застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, тобто предметом спору є вказане вище Рішення від 19.08.2019р. №0081765306 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені. 
За визначеннями, наведеними у пунктах 4, 5 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; тоді як, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок. 
Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. 
Відповідно до абз.3 ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. 
У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч.11 ст.9 Закону). 
Згідно п.3 ч.1 ст.14 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на органи доходів і зборів покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону. 
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що недоїмка – це сума єдиного внеску, не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом. 
У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Суми недоїмки стягуються з врахуванням пені та застосуванням штрафів. (ч.2, ч.3 ст.25 цього Закону). 
Відповідно до п.2 ч.11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум. Крім того, частиною десятою статті 25 цього Закону встановлено, що на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу. 
Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що фінансові санкції застосовуються до платника податків у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску. 
Судом першої інстанції також вірно враховано, що процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затв. наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449 (далі - Інструкція № 449). 
Так, відповідно до п.1 розділу VI Інструкції №449, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. 
У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції (п.2 розділу VI Інструкції №449). 
За порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону (п.1 розділу VIІ Інструкції №449). 
Підпунктом 2 пункту 2 розділу VIІ Інструкції №449 визначено, що відповідно до частини одинадцятої статті 25 Закону до платників, визначених підпунктами 1-4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, фіскальні органи застосовують штрафні санкції у таких розмірах: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення, починаючи з 01.01.2015р. та надалі, накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум. 
Розрахунок цієї фінансової санкції здійснюється на підставі даних інформаційної системи фіскального органу. При застосуванні штрафів, зазначених у цьому підпункті, приймається одне рішення на всю суму сплаченої (погашеної) недоїмки, незалежно від періодів та кількості випадків сплати за вказані періоди. 
Так, як уже було судом зазначено, 19.08.2019р. ГУ ДФС у Тернопільській області на підставі ч.10, п.2 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 10.02.2018р. до 02.08.2019р. прийнято спірне Рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №0081765306, згідно з яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у сумі 10778,37 грн., з них: 3655,36 грн. (20% з 01.01.2015р.) штрафу та 7123,01 грн. (0,1% суми недоїмки) - пені. 
Відповідно до розрахунку фінансових санкцій та пені, зробленого на підставі даних інформаційної системи контролюючого органу, після сплати боргу з єдиного внеску на підставі платіжних доручень №1437 від 18.06.2019р. в сумі 15819,54 грн. та №1868 від 31.07.2019р. в сумі 2457,18 грн., позивачу нараховано штрафні санкції за несвоєчасну сплату єдиного внеску в розмірі 3655,36 грн. та нараховано пеню за загальну суму 7123,01 грн. (а.с. 98-100). 
Відомостями особового рахунку (інтегрованої картки) ОСОБА_1 по єдиному внеску також підтверджено, що станом на 31.12.2018р. за платником рахувалася заборгованість в сумі 15819,54 грн.. В інтегрованій картці за 2019 рік також відображено нарахування єдиного внеску в сумі 2457,18 грн. по строках сплати до 21.01.2019р. та до 19.04.2019р., загальна сума боргу станом на 15.05.2019 р. становила 21030,90 грн. (а.с. 49-50) та зазначена у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019р. №Ф2350-53 (а.с. 19). 
Позивачем сплачені визначені у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019р. №Ф2350-53 суми єдиного внеску частково, а саме погашена заборгованість, яка рахувалася станом на 31.12.2018р. в сумі 15819,54 грн., та борг по єдиному внеску в сумі 2457,18 грн. по строку сплати до 21.01.2019р.. 
Таким чином, позивач допустив несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в розмірі 18276,75 грн. (15819,57 грн + 2457,18 грн), за що до нього відповідачем застосовано штрафну санкцію в розмірі 20%, що становить 3655,36 грн (20% з 01.01.2015 р.) штрафу та нараховано пеня в сумі 7123,01 грн. (0,1% суми недоїмки). 
Отже, оскільки позивач ОСОБА_1 не сплатив суму нарахованого контролюючим органом єдиного внеску у строки, встановлені законом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач правомірно прийняв рішення від 19.08.2019р. №0081765306 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в загальній сумі 10778,37 грн.. 
Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а сума штрафних санкцій в розмірі 10778,37 грн. застосована до позивача правомірно. 
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду від 03.12.2019 року винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 
           
                                                 постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року в адміністративній справі №500/2341/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий:	 	В. В. Гуляк 	
Судді:	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Повний текст постанови складено 24.06.2020 року