ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 вересня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/747/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,     

розглянувши  в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року в адміністративній справі №340/747/20 за позовом  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1   до  Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області про визнання дій протиправними та зобов`язпння утриматись від вчинення певних дій, визнання протиправною та скасування вимоги,- 

      В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом та просить: 1) визнати протиправними дії відповідача по нарахуванню боргу (недоїмки) зі сплати позивачем ЄСВ та зобов`язати утриматися від вчинення зазначених вище дій в подальшому; 2) визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2020 р. №Ф-238-23 на суму 21241,35 грн..
      В обґрунтування позовних вимог зазначив, що не займався незалежною професійною діяльністю, а ні в якості арбітражного керуючого, ані тим більше в якості адвоката.      
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року адміністративний позов задоволенено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2020 року №Ф-238-23. Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код – НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Кіровоградській області (код – 43142606). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позову. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 13.03.2006 р. зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності (за КВЕД 69.10): "Діяльність у сфері права".   
19.02.2020 р. відповідачем сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-238-23, згідно якої від позивача вимагається сплатити недоїмку із єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 21241,35 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що звідповідачем не було доведено, що позивач у 2018 році провадив незалежну професійну діяльність та отримував від неї дохід, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску, як самозайнятої особи та безпідставність висновків про наявність заборгованості в сумі 5310,27 грн
          Колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України           (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність-незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом           визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI           платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно доЗакону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Встановлено, що нарахування єдиного внеску позивачу здійснювалось наступним чином: єдиний соціальний внесок для фізичних осіб-підприємців за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року в сумі 8448,00 грн.; за період з 01.12.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 9828.72 грн.; щоквартальні нарахування єдиного соціального внеску для фізичних осіб-підприємців – платників єдиного податку в розмірі 2754,18 грн.;  нарахування для незалежної професійної діяльності: за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року в сумі 8448,00 грн.; за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 9009,66 грн..
Відповідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
22.12.2018 року Головним управлінням ДФС у Кіровоградській області була прийнята вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-238-23, якою від позивача вимагалось сплатити недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 5898,51 грн.. Також, 26.12.2018 р. прийнята вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-238-23, якою від позивача вимагалось сплатити недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 19603.23 грн.. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року по справі №340/1577/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2020 року, було визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф 238-23 від 26.12.2018 в сумі 19603,23 грн. та № Ф 238-23 від 22.12.2018 в сумі 5898,51 грн..
Як встановлено судом першої інстанції в межах розгляду справи №340/1577/19, нарахування єдиного внеску за спірними вимогами здійснювалось позивачу наступним чином:
- єдиний соціальний внесок для фізичних осіб-підприємців: за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року в сумі 8448,00 грн.; за період з 01.12.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 9828,72 грн.; щоквартальні нарахування єдиного соціального внеску для фізичних осіб-підприємців – платників єдиного податку в розмірі 2754,18 грн.; 
- нарахування для незалежної професійної діяльності: за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року в сумі 8448,00 грн.; за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 9009,66 грн..
Встановлено, що позивач не здійснював незалежної адвокатської діяльності, а здійснював діяльність арбітражного керуючого. При цьому, 26.04.2017 р. наказом Міністерства юстиції України № 1441/5 "Про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) виданого ОСОБА_1 " анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого №690 від 09.04.2013 виданого ОСОБА_1 .
Відтак з моменту анулювання Свідоцтва №690, а саме з 26.04.2017 позивач не здійснював незалежну професійну діяльність та не отримував доходу від такої діяльності, оскільки не мав усіх визначених законом підстав для здійснення діяльності арбітражного керуючого, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у ОСОБА_1 як особі, яка проводить незалежну професійну діяльність.
Також, з матеріалів справи №340/1577/19 судом встановлено, що позивачем, як фізичною особою - підприємцем, було нараховано та сплачено у 2017 та у 2018 році єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 9831,54 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій, витягом з інтегрованої картки платника, що свідчить про виконання останнім обов`язку по сплаті мінімального розміру єдиного внеску.
          За таких обставин, оскільки Позивач не перебуває на обліку платників єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та відповідно не подає звітності як такий платник, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Відповідач безпідставно встановив ОСОБА_1 як платнику єдиного внеску ознаку незалежної професійної діяльності та нарахував на цій підставі недоїмку із єдиного внеску.
          Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.
          Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію «пропорційності», адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску в цих правовідносинах досягнута, а тому відповідачем протиправно винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 19 лютого 2020 року № Ф-238-23.
          За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
          Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
          Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

          Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області -залишити без задоволення, а рішення на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року в адміністративній справі №340/747/20-без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник