П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
23 вересня 2020року                                                                                     м. Київ
         
  Справа № 753/22968/19
  Провадження: № 22-ц/824/11681/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
секретар Гулієв М.Д.о
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року, ухвалене  під головуванням судді Колесника О.М., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно ордеру №10568 серія Б, виданого виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 30.10.1985 року, її та відповідачки батьку ОСОБА_3 була надана у користування квартира АДРЕСА_1 на сім`ю з 7 осіб. В квартирі на даний час зареєстровано 8 осіб, серед яких вона, і ОСОБА_2 . Відповідачка в 2012 році після укладення шлюбу виселилась із спірної квартири і проживає на житловій площі чоловіка в АДРЕСА_2 . З 2012 року ОСОБА_2 в квартирі не з`являється, житлово-комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться, при цьому будь-яких перешкод у користуванні квартирою їй не чинилось. За таких обставин просила суд визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки вона не проживає і не користується спірним житлом понад 6 місяців.
 Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,  просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідачка систематично порушувала правила співжиття, своєю поведінкою унеможливлювала проживання для інших у спірній квартирі, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння вчиняла скандали, які переростали в бійки, комунальні послуги не сплачувала. В решті доводи апеляційної скарги зводяться до наведених у позовній заяві обставин.
 Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 В судовому засіданні адвокат Загорняк Н.Б. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вислухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
В рамках даної справи не оспорюються наступні обставини, встановлені районним судом.
На підставі ордеру №10568 серія Б, виданого виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 30.10.1985 року, ОСОБА_3 була надана у користування квартира АДРЕСА_1 на сім`ю з 7 осіб, серед яких ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.2). 
В даній квартирі зареєстровано 8 осіб (а.с.3), серед яких і сторони (а.с.7).
Дана квартира є п`ятикімнатною, ізольованою, неприватизованою з усіма зручностями, жилою площею 69,1 м2, розташованою на 1 поверсі 9-ти поверхового будинку (а.с.2-3).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.10.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.01.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 та інших до ОСОБА_5 про виселення з жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку квартири відмовлено (а.с. 13-14). 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.11.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.02.2016 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 27.09.2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про зміну договору найму жилого приміщення було також відмовлено (а.с.36-38).
Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка  ОСОБА_1 чинить перешкоди відповідачу  ОСОБА_7 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , між сторонами протягом 2012 - 2019 років склались вкрай негативні, неприязні відносини з приводу користування спірним житлом, що є поважною причиною відсутності відповідачки у спірній квартирі понад 6 місяців.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
 У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
 Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. 
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
За приписами ч.ч. 1,4, ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Практика Європейського суду з прав людини вказує на те, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Як убачається із матеріалів справи, між сторонами склалися вкрай негативні стосунки, постійно виникають сварки з приводу порядку користування спірним житлом. Існування тривалого конфлікту між сторонами підтверджується чисельними позовами як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 щодо спірного житла, а також великою кількістю кримінальних проваджень. 
Вказані обставини у сукупності з положеннями чинного законодавства дають підстави для висновку про те, що непроживання відповідачки у спірному жилому приміщенні носить тимчасовий характер, обумовлений конфліктом з позивачкою, тобто, ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про систематичне порушення відповідачкою правил співжиття, не може вважатись обґрунтованою причиною для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідні  звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів не доказують того факту, що відповідачка не проживає у спірній квартирі більше 6 місяців чи/або перешкоджає їй користуватись житлом, а навпаки підтверджують  лише існування довготривалого конфлікту між сторонами. Матеріали справи свідчать, що ініціаторами конфліктів між сторонами виступали як відповідачка, так і позивачка. Такі обставини підтверджуються також відповідними судовими рішення у справах щодо спірного житлового приміщення, де позивачами виступають як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 . 
Окрім того, слід відмітити, що ОСОБА_2 є інвалідом візочником 2 групи пожиттєво та потребує постійного лікування у медичних закладах двічі на рік кожного року.
Покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на які також посилається скаржниця  в апеляційні скарзі, не можуть бути прийняті до уваги колегії суддів, оскільки спростовуються вищенаведеними обставинами. 
Будь-яких інших доказів на підтвердження того факту, що відповідачка систематично порушує правила співжиття й робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі, перешкоджає користуватись житлом, або ж того, що відповідачка не проживає у спірному житлову приміщенні без поважних причин, втратила інтерес до спірного житла та не сплачує комунальні послуги, окрім звернень до правоохоронних органів, матеріали справи не містять.
Також, в ході судового розгляду відповідачкою було зазначено про те, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні поданого нею, ОСОБА_2 , позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про виселення без надання іншого житла. Дане рішення постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року залишено без змін.
 З урахуванням встановлених обставин та наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів доходить висновку про недоведеність позивачем обставин  щодо застосування положень статті 71 ЖК Української РСР та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням,  а тому висновок суду першої інстанції про відмову в позові є правильним.
Подана ОСОБА_1 апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві (а.с. 1), аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року - без змін.
Керуючись  ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384  ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 25 вересня 2020 року.
 
Головуючий                                                                                  Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                              Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                         А.А. Пікуль