ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-1518/2009
провадження № 61-801св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - регіональний ландшафтний парк «Кінбурнська коса»,
особа, залучена судом апеляційної інстанції до участі в справі - прокуратура Миколаївської області,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення                  учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2018 року в складі колегії суддів Коломієць В. В., Данилової О. О., Шаманської Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 та просив стягнути з відповідача 30 000 грн боргу за договором позики, які останній у встановлений договором строк не повернув.
 
Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня  2009 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , згідно з якою в рахунок погашення боргу за договором позики від 19 червня 2009 року в розмірі 30 000 грн ОСОБА_4 передає, а ОСОБА_1 приймає в особисту власність земельну ділянку розміром           0,5 га, що є власністю ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 248577, виданого 09 лютого 2009 року Очаківською райдержадміністрацією та зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010902100286. Провадження в справі закрито.
 
01 грудня 2017 року Регіональний ландшафтний парк «Кінбурнська коса» (далі - РЛП «Кінбурнська коса») як особа, яка не брала участь у справі, подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу. 
 
В обґрунтування апеляційної скарги парк указував, що в 2017 році рішенням суду в іншій справі визнано недійсним державний акт, виданий ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, в зв`язку з чим затверджена в 2009 році мирова угода порушує законні права та інтереси РЛП «Кінбурнська коса», оскільки земельна ділянка, передана в рахунок погашення боргу, не може перебувати в приватній власності, а відноситься до територій, що мають особливу екологічну, наукову та естетичну цінність.
 
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня                                  2018 року до участі в справі залучено ОСОБА_3                      та ОСОБА_2 як правонаступників позивача          ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2018 року апеляційну скаргу РЛП «Кінбурнська коса» задоволено, ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2009 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Апеляційний суд виходив із того, що визнаючи за ОСОБА_1 на підставі мирової угоди право власності на земельну ділянку площею 0,5 га, яка не є предметом спору про стягнення боргу, суд не з`ясував, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема положенням статті 175 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, чи стосується вона прав та обов`язків сторін, що випливають із договору позики та самого предмета позову, чи пов`язані її умови зі спірними правовідносинами, а також чи законно відповідач у розумінні положень статей 1046, 1049 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передання його у власність позивача, виконав взяті на себе зобов`язання з повернення боргу, та чи є вона співмірною з сумою боргу за договором позики.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
27 грудня 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня          2018 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2020 року дана справа призначена до судового розгляду. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі правонаступник позивача, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції. 
 
Указує, що суд першої інстанції, затверджуючи мирову угоду між сторонами даної справи, не вирішував питання про права та обов`язки РЛП «Кінбурнська коса», а тому апеляційний суд безпідставно прийняв апеляційну скаргу парку як особи, яка не брала участь у справі, та незаконно переглянув правильне по суті рішення суду першої інстанції, чим порушив право позивача на справедливий суд. 
 
Зазначає, що апеляційний суд не повідомив її належним чином про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив прокуратури Миколаївської області на дану касаційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін. 
 
Прокуратура вказує, що в 2017 році визнано незаконним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого в 2009 році ОСОБА_4 отимав у приватну власність земельну ділянку.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що  ОСОБА_5 звернувся в суд із просив стягнути з ОСОБА_6 30 000 грн за договором позики.
 
03 грудня 2009 року сторони подали в суд першої інстанції мирову угоду, за умовами якої вони погодили, що розмір боргу ОСОБА_4 перед позивачем складає 30 000 грн, і в рахунок погашення вказаного боргу відповідач передає у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,5 га, яка належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на праві власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 248577 від 09 лютого 2009 року, виданого на підставі розпорядження Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської обалсті від 09 грудня 2009 року № 58. Вартість земельної ділянки визначена сторонами у сумі 30 000 грн.
 
Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня  2009 року затверджена вказана мирова угода.
 
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області                          від 19 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року, в справі № 483/1197/15-ц позов Очаківського міжрайонного прокурора, який діє в інтересах держави в особі ГУ Держземагенства в Миколаївській області, до Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської обалсті, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа РЛП «Кінбурнська коса» про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки у власність держави задоволено та, зокрема: 
 
- визнано незаконним і скасовано розпорядження Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської обалсті від 09 лютого 2009 року № 58,
- визнано недійсним державний акт серії ЯЗ № 248577, виданий ОСОБА_4 ,  на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4825183200:01:000:0001 загальною площею 9 га, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010902100286, розташовану на території Покровської сільської ради, 
- зобов`язано ОСОБА_4 повернути вказану земельну ділянку у власність  держави в особі ГУ Держземагенства в Миколаївській області.
 
01 грудня 2017 року РЛП «Кінбурнська коса» подав у суд апеляційну скаргу на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня  2009 року, якою затверджена мирова угода, та з посиланням на встановлені судами в справі № 483/1197/15-ц обставини парк просив поновити йому строк на апеляційне оскарження та скасувати цю ухвалу, оскільки при її постановленні суд першої інстанції вирішив питання про права парку.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ                      від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України(тут і далі у редакції, чинній               до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.
 
Відповідно до частини першої статті 372 ЦК України у редакції на час розгляду справи апеляційним судом суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
 
Верховний Суд у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 459/2048/17 (провадження № 61-5613св18) дійшов висновку, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції та відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. 
 
Аналогічні висновки робив Верховний Суд у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15 (провадження № 61-1125св17), від 10 травня 2018 року у справі № 520/4043/16-ц (провадження № 61-10173св18), від 05 червня 2019 року у справі № 644/3191/17 (провадження № 61-43574св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 2-1978/11 (провадження № 61-13790св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 1522/6062/12 (провадження № 61-27990св18)
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 посилається на те, що апеляційний суд не повідомив її про час та місце розгляду справи, розглянув справу без її участі.
 
Направлені апеляційним судомповістки про виклики в судові засідання суду апеляційної інстанції, призначені на02 та 23 серпня 2018 року, повернулися з указаною причиною повернення «за закінченням терміну зберігання», що не дає підстав для висновку про належне повідомлення учасника справи про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанцій. 
 
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 752/11896/17-ц, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце її розгляду.
 
Апеляційний суд розглянув справу за відсутності правнонаступника позивача, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді й обґрунтовує свою касаційну скаргу цією обставиною, що є обов`язковою підставою для скасування постанови апеляційного суду.
 
Ураховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення частини першої статті 372 ЦПК України, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,                                  № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
Ураховуючи викладене, наявні передбачені статтею 411 ЦПК України правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та направлення справи до апеляційного суду на новий розгляд. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Із моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2018 року втрачає законну силу.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                              В. І. Крат
 
Судді                                                                                                        Н. О. Антоненко 
 
                                                                                                                  В. І. Журавель
 
                                                                                                                  Є. В. Краснощоков
 
                                                                                                                  М. М. Русинчук