ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/3615/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого:                                                                       Бєлової Л.В.
суддів:                                                                                           Аліменка О.В.,
                                                               Безименної Н.В.   
за участю секретаря судового засідання:          Лещенко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (Головного управління Державної податкової служби у м. Києві) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (Головного управління Державної податкової служби у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкової вимоги, –

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 01.02.2019 року про сплату боргу (недоїмки) в сумі 9849,91 грн.;
- скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 01.02.2019 року про сплату боргу (недоїмки) в сумі 9849,91 грн. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт наполягає, що положення законодавства не містять норми щодо звільнення від сплати єдиного внеску  фізичних осіб-підприємців, прийнятих на військову службу за контрактом, тому згідно інтегрованої картки платника ОСОБА_1 за кодом платежу 71040000, правомірно обліковується недоїмка.
Разом з апеляційною скаргою відповідачем подано клопотання про заміну відповідача в порядку процесуального правонаступництва.
Згідно з  Постановою Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018  утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України. Також, згідно з  розпорядженням Кабінету Міністрів України № 682-р від 21.08.2019  Кабінет Міністрів України погоджується з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї  постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019  № 227  «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України»  (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Тобто, фактично функції з реалізації державної податкової політики наразі виконуються Державною податковою службою України, в той час як згідно з вищенаведеними положеннями, здійснення функцій Державної фіскальної служби припинено.
Згідно зі    статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Відтак, колегія суддів вирішила замінити сторону по справі, а саме: відповідача – Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві на правонаступника, належного відповідача – Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.
Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 17.04.2008 року по 24.10.2018 року.
В період з 12.01.2016 по 19.10.2018 позивач проходив службу у збройних силах України за контрактом, що підтверджується довідкою від 30.10.2018 року, виданою Оболонським районним в м. Києві військовим комісаріатом.
Згідно довідки Міністерства оборони України №8/287 від 19.07.2018 року позивач з 10.02.2016 року по 13.05.2016 року та з 12.08.2016 року по 19.11.2016 року безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №22 від 19.10.2018 року позивач був звільнений у запас за підпунктом «б» за станом здоров`я.
24.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС у м. Києві щодо звільнення від виконання обов`язків як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Листом-відповіддю від 22.11.2018 №75900/Т/26-15-13-03-10, позивачу відмовлено щодо його заяви від 24.10.2018 року.
Відповідачем надіслано ОСОБА_2 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 01.02.2019 року, згідно якої, станом на 31 жовтня 2018 року за позивачем обліковується борг зі сплати єдиного внеску в сумі 9849,91 грн.
Вважаючи вимогу відповідача про сплату боргу протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що відповідачем не доведено правомірність прийнятих ним рішень на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України. Водночас, позивачем доведено належними та достатніми доказами викладені в позові обставини.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  ( далі – Закон № 2464), Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою  наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.05.2015р. № 508/26953 (далі –  Інструкція №449).
Пунктом 4 частини 1  статті 4 Закону № 2464  передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6  Закону №2464  платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пункту 9-2 розділу VIII  Закону № 2464, пункту 3 розділу V  Інструкції № 449, під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені  статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених    статтею 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.
Підставою для такого звільнення є заява особи, яка бере добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів такою особою протягом 10 днів після її демобілізації або після закінчення лікування (реабілітації).
Аналогічні норми містяться і в Інструкції Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженій  наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449  (у редакції  наказу Міністерства фінансів України 28.03.2016 №393).
Зокрема, пунктом 7 розділу ІV вказаної Інструкції визначено, що протягом особливого періоду, визначеного  Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники, визначені підпунктами 3 та 4 пункту 1 розділу II  цієї Інструкції, які призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, якщо вони не є роботодавцями.
Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що звільняються від нарахування та сплати єдиного внеску під час особливого періоду, визначеного    Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску - фізичні особи-підприємці (визначені    ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби.
При цьому, як вірно визначив суд першої інстанції, для звільнення від виконання обов`язків, визначених ч. 2    ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначальним є те, що особа призвана на військову службу під час мобілізації або ж залучена до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, при цьому не є роботодавцем.
Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач був призваний на військову службу під час мобілізації з 12.01.2016 року по 19.10.2018 року.
Таким чином, позивач повинен був звернутися до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з заявою про звільнення особи від виконання своїх обов`язків, встановленихстаттею 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  в строк до 29.10.2018.
Так, 24.10.2018 позивач звернувся до контролюючого органу за місцем обліку із заявою про звільнення особи від виконання своїх обов`язків, встановлених п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем виконано вимоги, передбачені пунктом 9-2  Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464, що свідчить про протиправність оскаржуваної вимоги про сплату боргу.
Доводи апелянта стосовно відсутності норми щодо звільнення від сплати єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, прийнятих на військову службу за контрактом, є необґрунтованими, оскільки відповідні законодавчі положення Закону № 2464 не містять жодних застережень щодо виду військової служби. 
Окрім того, колегія суддів вважає безпідставним та недоцільним посилання контролюючого органу на правову позицію Шостого апеляційного адміністративного суду у справах № 620/89/19, 580/1298/19, 640/4629/19, оскільки в цих справах мали місце зовсім інші правовідносини, що не передбачали участі особи, яка проходила військову службу під час мобілізації та застосування пункту 9-2 розділу VIII  Закону № 2464. 
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року, а отже не є підставою для його скасування.
До того ж, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкової вимоги. 
Згідно з положеннями  ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року – залишити без задоволення. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року – залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст виготовлено 29.07.2020.

Головуючий суддя                                                                                                                                                        Л.В. Бєлова

Судді                                                                                                                                                                                                      В.О. Аліменко,

                                                                                                    Н.В. Безименна