ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" липня 2020 р.           Справа№ 910/17102/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Пономаренка  Є.Ю.
суддів:            Руденко  М.А. 
          Дідиченко  М.А. 
 
без повідомлення (виклику) учасників справи,
розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 у справі №910/17102/19 (суддя Бондарчук В.В., повний текст складено - 27.02.2020) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод» до фізичної особи - підприємця Рудики Христини Антонівни про стягнення 28  930,00 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київ техно-пром» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Рудики Христини Антонівни про стягнення 28  930,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань згідно домовленостей між позивачем та відповідачем щодо виготовлення та розміщення рекламної продукції, які виникли на підставі рахунку-фактури №4 від 22.03.2019, у зв`язку з чим, сплачені кошти підлягають поверненню позивачу. При цьому, у своїх доводах позивач посилається на положення ч. 2. ст. 849 Цивільного кодексу України та ст. 1212 Цивільного кодексу України.
В ході розгляду справи, протокольною ухвалою від 30.01.2020 було замінено найменування позивача на товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 у №910/17102/19 в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань. При цьому, суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується виконання відповідачем робіт з виготовлення рекламної продукції, проте позивач такі роботи не прийняв. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод». 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод» задовольнити.
За доводами апелянта, суд першої інстанції надав невірну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, а також залишив поза увагою те, що правовою підставою для звернення позивача з вимогою про стягнення з відповідача коштів, сплачених за платіжним дорученням №43 від 25.03.2019 є одностороння відмова від договору, а також застосування наслідків розірвання цього правочину у вигляді повернення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Як вказує апелянт, незастосування судом вказаної норми призвело до прийняття неправомірного рішення.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 у справі №910/17102/19 поновлено товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 у справі №910/17102/19; відкрито апеляційне провадження у справі; роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи та зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 у справі №910/17102/19.
Також, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів починаючи з дня вручення даної ухвали, але не раніше дня закінчення строку карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
При цьому, роз`яснено, що у разі надходження відзиву на апеляційну скаргу раніше дня закінчення строку карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), справа може бути розглянута під час дії карантину.
Ухвала направлена на поштову адресу позивача отримана ним 21.05.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 
В свою чергу, ухвала надіслана за адресою офіційного місцезнаходження позивача, повернулася до суду з відміткою    органу поштового зв`язку - за закінченням терміну зберігання.
З аналогічною відміткою органу поштового зв`язку повернулась до суду і направлена відповідачу ухвала.
Так, згідно інформації отриманої з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом фізичної особи - підприємця Рудики Христини Антонівни, місцем її проживання є АДРЕСА_1 .
Саме на вказану адресу судом здійснювалося направлення поштової кореспонденції відповідачу.
Іншої адреси відповідача, крім зазначеної вище, матеріали справи не містять.
При цьому, до повноважень суду не входить встановлення адреси, за якою наразі знаходиться учасник справи.
За таких обставин, судом вчинено всі необхідні дії щодо належного повідомлення сторін про відкриття провадження у даній справі.
В свою чергу, станом на день винесення даної постанови від сторін жодних заяв, клопотань, в тому числі і про розгляд справи у судовому засіданні, до суду не надійшло.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СOVID-19»  через спалах у світі коронавірусу з 12 березня 2020 року в Україні введено карантин. З метою убезпечити населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу СOVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб, рекомендовано, на період дії карантину, встановити особливий режим роботи судів України, зокрема зменшити кількість судових засідань, що призначаються для розгляду протягом робочого дня; якщо таке передбачено процесуальним законодавством, здійснювати судовий розгляд справ без участі сторін, в порядку письмового провадження.
Постановою Кабінету Міністрів України №500 від 17.06.2020 продовжено строк дії карантину до 31.07.2020.
Отже, станом на день винесення постанови, карантин не скасований.
Як зазначалося, в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 було роз`яснено учасникам справи, що у разі надходження відзиву на апеляційну скаргу раніше дня закінчення строку карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), справа може бути розглянута під час дії карантину.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу суду не надав.
Разом з тим, у відповідності до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Судом враховується, що дана справа віднесена до малозначних в розумінні Господарського процесуального кодексу України та підлягає розгляду без виклику учасників справи. Крім того, як вже було встановлено клопотань про розгляд справи у судовому засіданні від сторін до суду не надходило.
Для малозначної справи пріоритетним є швидке вирішення спору.
Виходячи з викладеного та з огляду на достатність матеріалів справи для належного і об`єктивного розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу у даній справі без повідомлення (виклику) учасників справи, під час дії карантину.
Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.    Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідачем було виставлено позивачу рахунок-фактуру №4 від 22.03.2019 на суму 28  930,00 грн. Назва послуг - рекламна продукція в асортименті.
Згідно вказаного рахунку постачальником рекламної продукції є ФОП Рудика Христина Антонівна , а одержувачем і платником - ТОВ «Київ техно-пром».
Відповідно до платіжного доручення №43 від 25.03.2019, ТОВ «Київ техно-пром» сплачено на розрахунковий рахунок ФОП Рудика Х.А. суму грошових коштів у розмірі 28  930,00 грн., із зазначенням в призначенні платежу «рахунок №04 від 22 березня 2019 року без ПДВ».
Листом від 03.04.2019 позивач повідомив відповідача, що станом на 1 квітня 2019 року ним не отримано макетів, схем розміщення та розмірів рекламної продукції, у зв`язку з чим запропонував відповідачу в найкоротший термін, зокрема, до 8 квітня 2019 року, надати відповідні матеріали для погодження. Також, додатково повідомлено, що виготовлення та розміщення рекламної продукції можливе лише за умови їх затвердження ТОВ «Київ техно-пром».
Проте, як вказує позивач у позові, відповідач з дати перерахування на його користь коштів та направлення на його адресу вказаного листа впродовж тривалого часу не вчинив будь-яких дій спрямованих на виконання своїх зобов`язань, у зв`язку з чим 29.10.2019 позивач направив на адресу відповідача лист №28 від 24.10.2019, в якому просив повернути сплачені грошові кошти в розмірі 28  930,00 грн., у зв`язку з невиконанням вимог порушених у листі від 03.04.2019.
Однак, на момент звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач кошти не повернув.
Тому, посилаючись на невиконання відповідачем свого зобов`язання з виготовлення та розміщення реклами та втрату інтересу позивача у виконанні такого зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у розмірі 28  930,00 грн.
В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що ним рекламна продукція виготовлена та готова до передачі, про що позивач неодноразово листами повідомлявся.
Разом з тим, відповідні листи, як і докази їх направлення у справі відсутні.
Натомість у справі міститься претензія №1 від 12.11.2019, якою відповідач повідомив позивача про готовність до передачі рекламної продукції в асортименті згідно рахунку №4 від 22.03.2019 на суму 28  930 грн. та просив позивача прийняти виготовлену продукцію після підписання акту про отримання рекламної продукції та видаткової накладної.
Утім доказів надіслання на адресу позивача накладної №5 від 23.04.2019 чи відмови від її підписання, відповідачем суду не надано.
Судом першої інстанції в задоволенні позову відмовлено, з чим колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до  ст. 11 Цивільного кодексу України  підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтями        202,        203,  205 ЦК України унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом ч.ч. 1, 3  ст. 206 ЦК України  усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.    Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч.1, 2  ст.207 ЦК України).
Статтею 639 Цивільного кодексу України  передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до  статті 638 Цивільного кодексу України    договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За приписами  ст. 640 ЦК України  договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Згідно зі  ст. 641 ЦК України  пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Статтею 642 ЦК України  регламентовано, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.    Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Згідно  ст. 628 ЦК України  зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до п. 1  ст. 181 ГК України  допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду.
З аналізу зазначених норм вбачається, що за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2  статті 642 Цивільного кодексу України  є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 по справі №912/1883/17.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що у даному випадку має місце укладення договору у спрощений спосіб.
Так, офертою відповідача є виставлення рахунку-фактури №4 від 22.03.2019 на суму 28  930,00 грн. за рекламну продукцію в асортименті, а факт прийняття позивачем пропозиції відповідача є вчинення відповідних конклюдентних дій, зокрема оплата рахунку-фактури №4 від 22.03.2019 на суму 28  930,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №43 від 25.03.2019 на суму 28  930,00 грн.
Відтак, вчинення вказаних дій свідчить про те, що між сторонами виникли договірні зобов`язання з придбання виготовленої рекламної продукції в асортименті.
При цьому, вказаний правочин містить елементи договору поставки.
Згідно з приписами  статті 193 Господарського кодексу України, статей  525,  526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до  ст. 663 ЦК України  продавець зобов`язаний передати товар покупцеві        у строк, встановлений договором  купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень  частини 2 статті 530 цього Кодексу.
Стаття 693 ЦК України передбачає, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар    у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Отже, положення ст. 693 ЦК України підлягають застосуванню в разі доведеності факту прострочення виконання зобов`язання.
Як вбачається зі змісту укладеного правочину, сторонами не було погоджено строк виконання зобов`язання з поставки рекламної продукції, а відтак, слід звернутися до положень статті 530 ЦК України.
Статтею 530 Цивільного кодексу України  регламентовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
В той же час, доказів звернення з вимогою до відповідача щодо постачання рекламної продукції згідно рахунку, позивачем суду не надано.
В матеріалах справи міститься лише лист від 03.04.2019 (без доказів його надіслання ФОП Рудика Х.А.), в якому позивач просить відповідача у строк до 08.04.2019 надати на погодження макети, схеми розміщення та розміри рекламної продукції. При цьому, додатково повідомивши, що виготовлення та розміщення рекламної продукції можливе лише за умови їх затвердження ТОВ «Київ техно-пром».
Водночас, вказаний лист за своїм змістом не є вимогою щодо поставки рекламної продукції у встановлений строк. У листі зазначається лише про необхідність надання матеріалів на погодження, задля подальшого виготовлення повного комплекту рекламної продукції.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що обов`язок з поставки рекламної продукції не настав та порушення строків поставки відсутнє, а вимога про повернення суми передплати, за відсутності факту порушення продавцем зобов`язання з передачі товару у встановлений строк, є передчасною.
Позивач звертаючись до суду з позовом обґрунтовує свої позовні вимоги нормами ст. 1212  Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України, посилаючись на втрату ним інтересу до виконання обов`язку відповідачем та лист №28 від 24.10.2019 про повернення коштів у строк до 01.11.2019, що на його думку, розцінюється як відмова від договору.
Відповідно до положень  ст. 1212 ЦК України  особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених  ст. 11 ЦК України. До відсутності правової підстави  стаття 1212 ЦК України  відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала.
Зі змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 14.08.2018 року по справі №910/9055/17.
Як вже було з`ясовано судом, перерахування позивачем коштів у розмірі 28  930,00 грн. згідно платіжного доручення №43 від 25.03.2019, здійснювалось на достатній правовій підставі - на підставі рахунка №4 від 22.03.2019 за рекламну продукцію в асортименті.
Посилання позивача на лист №28 від 24.10.2019 з вимогою повернути кошти, не може бути розцінено судом як відмова від договірних зобов`язань в односторонньому порядку, з огляду на встановлений судом факт відсутності порушення відповідачем строків виконання зобов`язання з передачі товару, а відтак, договір не є припиненим.
Отже, позивачем не доведено факту визнання недійсним чи розірвання договору, що могло б бути підставою для застосування ст. 1212 ЦК України.
За таких обставин, оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень  статті 1212 Цивільного кодексу України. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень  статті 1212 Цивільного кодексу України.
Так само не підлягають застосуванню у даному випадку приписи ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України, оскільки право на відмову від договору на підставі наведеної норми не є безумовним і пов`язано із діями підрядника (своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим), а відтак, її застосування неможливе без доведення факту порушення умов договору з боку підрядника.
Таким чином, виходячи зі змісту умов укладеного між сторонами договору у спрощений спосіб, враховуючи, що строк здійснення відповідачем поставки товару є таким, що не настав, вказане виключає підстави для задоволення вимог позивача про повернення суми попередньої оплати, як з підстав передбачених ст. 1212 ЦК України, так і з підстав передбачених ч. 2 ст. 849 ЦК України.
В свою чергу, викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника не спростовують наведених висновків суду.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на  позивача  (апелянта).
Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281    - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 у справі №910/17102/19  - без змін.
2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 у справі №910/17102/19.
4.    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку згідно п. 2 ч. 3  ст. 287 ГПК України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
          Повний текст постанови  складено: 15.07.2020 року.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Пономаренко 

Судді                                                                                М.А. Руденко

                                                                                М.А. Дідиченко