ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 р.	Справа № 520/13843/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 24.02.20 року по справі № 520/13843/19
за позовом    Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1      
до     Головного управління ДПС у Харківській області                     
про визнання протиправними та скасування вимоги і рішення,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати в повному обсязі вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.10.2019 № Ф-00000243306 щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 65697,47 грн.;  
- визнати протиправним та скасувати в повному обсязі рішення № 00002543306 від 25.10.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6596,75 грн.; 
- стягнути з Державного бюджету України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768.40 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано в повному обсязі вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.10.2019 № Ф-00000243306 щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 65697,47 грн.
Визнано протиправним та скасовано в повному обсязі рішення № 00002543306 від 25.10.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6596,75 грн.
Відповідач не погодившись з таким рішенням подав до суду апеляційну скаргу посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2010 № 2464-ІV «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок та складає 55845,00 грн. Перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний внесок встановлено наступне:  самозайнята особа ОСОБА_1 протягом 12 місяців 2018 року перебував на обліку як платник єдиного внеску. Згідно декларації про майновий стан і доходи самозайнятої особи за 2018 рік сума оподаткованого доходу складає 609286,22 грн. Проте згідно звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік сума доходу на яку нараховується єдиний внесок, з урахуванням максимальної величини складає 310661,49 грн. 
Позивачем надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином. 
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що фахівцями відповідача проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 про що складено акт від 27.09.2019 № 138/20-40-33-06/ НОМЕР_1 .
Під час проведення перевірки встановлено порушення вимог абз.1 п.2 ч.1 ст.2, ч.2 ст.9  Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування “ в частині заниження страхових внесків від суми чистого доходу за 2018 у сумі 65697,47 грн.
Долученими до матеріалів справи документами підтверджено, що  позивачем визначено чистий дохід від діяльності у  2018 – 609286,22 грн., з них : 
- чистий дохід,  отриманий у січні -137263,44 грн., з урахуванням п.4 ст.1 Закону № 2464 сума з якої сплачується ЄСВ дорівнює 55845,00 грн.; 
- чистий дохід, отриманий у лютому –“-” 132042,68 грн., з урахуванням п.5 ст.1 Закону № 2464 , сума з якої сплачується ЄСВ дорівнює 3723,00 грн.; 
- чистий дохід,  отриманий у березні - 14237,90 грн., що дорівнює сумі, з якої сплачується ЄСВ; 
- чистий дохід,  отриманий у квітні -3876,39 грн. , що дорівнює сумі, з якої сплачується ЄСВ;
- чистий дохід, отриманий у травні -1915,22 грн., з урахуванням п. 5 ст. 1 Закону № 2464 , сума з якої сплачується ЄСВ дорівнює 3723,00 грн.; 
- чистий дохід,  отриманий у червні -190950,75 грн. , з урахуванням п. 4 ст. 1 Закону № 2464 сума з якої сплачується ЄСВ дорівнює 55845,00 грн.; 
- чистий дохід, отриманий у липні -21285.52 грн., що дорівнює сумі, з якої сплачується ЄСВ; 
- чистий дохід, отриманий у серпні -3796,63 грн., що дорівнює сумі, з якої сплачується ЄСВ; 
- чистий дохід,  отриманий у вересні -110260,52 грн. , з урахуванням п. 4 ст. 1 Закону № 2464 сума з якої сплачується ЄСВ дорівнює 55845,00 грн.; 
- чистий дохід, отриманий у жовтні -3389,18 грн., з урахуванням п. 5 ст. 1 Закону № 2464 , сума з якої сплачується ЄСВ дорівнює 3723,00 грн.;
- чистий дохід, отриманий у листопаді -221437,30 грн., з урахуванням п. 4 ст. 1 Закону № 2464 сума з якої сплачується ЄСВ дорівнює 55845,00 грн.;
- чистий дохід, отриманий у грудні -32916,05 грн., що дорівнює сумі, з якої сплачується ЄСВ.
Тоді як за матеріалами перевірки податковим органом виявлено  заниження суми отриманого чистого доходу, з якого нараховується ЄСВ у розмірі 298624,73 грн. (609286,22/12=50773,87 грн.- щомісячний чистий дохід)
Порушення встановлені актом перевірки стали підставою для винесення рішення № 00002543306 від 25.10.2019, яким позивача донараховано ЄСВ у розмір 65697,47 грн. та застосовано штраф у сумі 6569,75 грн. на підставі п. 3 ст. 25 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
В подальшому  відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.10.2019 № Ф-00000243306 щодо сплати суми недоїмки у розмірі 65697,47 грн.
Не погодившись з вказаною вимогою позивач на підставі ст. 56 ПК України оскаржив її в адміністративному порядку, за результатами розгляду скарги рішення відповідача залишено без змін, а скарга без задоволення (рішення від 05.12.2019 № 12006/6/99-00-08-06-01).
Позивач, не погодившись з вимогою суб`єкта владних повноважень, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з неправомірності визначення штрафу на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2664, вимоги про сплату недоїмки від 25.10.2019 № Ф00000243306.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані нормами ПК України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до підпункту   14.1.226   пункту 14.1   ст.   14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до пункту 2 частини першої     статті 1, статті 2  Закону № 2464-VI     єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Дія Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим   Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до пункту 2 частини першої   статті 7 Закону № 2464-VI  (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), яка визначає базу нарахування ЄСВ, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої   статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Абзацами четвертим-п`ятим частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI, якою визначено порядок обчислення і сплати ЄСВ, передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої     статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої     статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Відповідно до статей 4, 6, 7, 8, 10, 12, 25, пунктів 9-2 - 9-5 розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2464-VI, підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375,  наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка відповідно до пункту 1 визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними     Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.
Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції № 449 визначено, зокрема, що для самозайнятих осіб, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких такий платник перебував на обліку як платник єдиного внеску. У разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Застосовуючи наведені норми Інструкції № 449 відповідач вважає, що база нарахування єдиним внеском для позивача розраховується за кожен місяць шляхом ділення чистого оподатковуваного річного доходу (прибутку) позивача на 12 місяців (оскільки дохід отримувався позивачем протягом усіх 12 місяців). 
На думку ГУ ДПС, позивач повинен був рівномірно розподілити усю суму отриманого ним доходу за рік на кожен місяць, як наслідок визначати базу нарахування єдиного внеску у розмірі 609286,22 грн. (50773,85 грн. щомісяця) і сплатити єдиний внесок у розмірі 134043,00 грн (з розрахунку 11170,25 грн щомісяця). Проте, позивач неправомірно у Звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого внеску (таблиця 3) розподілив суму отриманого доходу з січня по грудень 2018, що призвело до сплати єдиного внеску у меншому розмірі.
Колегія суддів зауважує, що частина друга статті 9 Закону № 2464-VI  зобов`язує платників податків обчислювати єдиний внесок на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього     Закону     нараховується єдиний внесок.
Аналогічно відповідно до пункту 1 розділу IV Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, зареєстрованому у Міністерстві юстиції України 23 квітня 2015 року за № 460/26905, зі змінами від 18 жовтня 2016 року (далі - Порядок № 435) Звіт формується на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок.
Частина третя статті 9 Закону № 2464-VI і пункт 10 розділу IV Інструкції № 449 встановлюють, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього     Закону     нараховується єдиний внесок.
З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладене правове регулювання, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд приходить до висновку, що самозайнята особа зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою відповідної діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.
При цьому, база нарахування єдиного внеску розраховується такою особою щомісяця виходячи з отриманого нею доходу, а за відсутності доходу у відповідному звітному році або окремому місяці звітного року, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити базу для нарахування ЄСВ, але її розмір не може бути більшим за максимальний та меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Обчислення єдиного внеску в обов`язковому порядку здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього   Закону     нараховується єдиний внесок.
Розрахунок бази нарахування ЄСВ, наведений відповідачем, зводиться до визначення середньомісячного доходу позивача за 2018 рік, проте такий спосіб не передбачений статтею 7 Закону № 2464-VI  або іншими нормами.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від .05.03.2019 у справі № 807/216/16, від 19.02.2019 у справі № 825/809/16, від 03.12.2019 у справі № 820/5378/16, від 16.01.2020 у справі №560/1614/19.
Враховуючи вищевикладене, а також встановлену апеляційним розглядом неправомірність донарахування позивачеві суми ЄСВ, яка підлягає сплаті за 2018 рік, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про неправомірність визначення штрафу на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2664, вимоги про сплату недоїмки від 25.10.2019 № Ф00000243306 та задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява № 39766/05), "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
          Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року по справі № 520/13843/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді 	   	Л.В. Любчич    Я.В. П`янова   	

Повний текст постанови складено  22.09.2020 року