ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7557/20 Справа № 214/701/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо – збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Південний гірничо – збагачувальний комбінат»
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК, України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Південний гірничо – збагачувальний комбінат» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року, яке постановлено суддею Ткаченко А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 липня 2020 року,-
В С Т А Н О В И В:
В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо – збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПівдГЗК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Південний гірничо – збагачувальний комбінат» (далі – АТ «ПівдГЗК») і просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу у шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 14 липня 2020 року позивачу первинно встановлено 55% втрати професійної працездатності, з них: 45% - по радикулопатії та 10% - по Хозл, третя група інвалідності. 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 55 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 840,80 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 55 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає принципам розумності та справедливості.
Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що стан здоров`я позивача почав погіршуватися за час роботи на підприємстві у відповідача, який зобов`язаний забезпечити безпечними умовами праці, однак вони перевищували межу гранично – допустимих умов праці та відповідачем допущено порушення законодавчих актів щодо зобов`язання відповідача забезпечити на підприємстві безпечні умови праці. 
На думку апелянта судом першої інстанції не враховано те, що у віці 55 років у позивача було виявлено два професійних захворювання, а саме: радикулопатія білатеральна попереково – крижова, шийна з вираженими статико – динамічними порушеннями стійким і периферичним нейросудинними синдромами з трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією колінних та ліктьових суглобів та хронічне обструктивне захворювання легень, визнання інвалідом ІІІ групи.
В апеляційній скарзі відповідач АТ «Південний ГЗК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Вважає, що обов`язок АТ «Південний ГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема, не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 26 листопада 2019 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативно-правові акти.
На думку відповідача, надані позивачем докази щодо встановлення їй професійного захворювання та втрати працездатності не свідчать про наявність у останньої моральних страждань, стресу, депресії чи інших негативних проявів психологічного стану. 
Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, представник АТ «ПівдГЗК» зазначає, що в апеляційній скарзі не зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони були враховані та взяті судом до уваги. Також вважає, що зазначені вимоги в апеляційній скарзі щодо збільшення моральної шкоди є необґрунтованими, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника позивача.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, відзиву АТ «ПівдГЗК» на апеляційну скаргу позивача,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга АТ «ПівдГЗК» залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала з 04 вересня 1997 року по 22 грудня 2017 року на посаді помічника машиністу конвеєра дробильної фабрики №1 ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК». 22 грудня 2017 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 11).
Відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 26 листопада 2019 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця ОСОБА_1 , де вона підпадала під вплив фізичного навантаження, що перевищувало нормативні показники та пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники (а.с. 13).
Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання позивача є важкість праці та пилу, які перевищували норми ГДК (а.с. 11). 
Висновком МСЕК від 14 липня 2020 року позивачу первинно встановлено 55% втрати професійної працездатності, з них: 45% - по радикулопатії та 10% - по Хозл, третя група інвалідності (а.с. 7).
Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог  ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.
Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.         
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 26 листопада 2019 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця ОСОБА_1 , де вона підпадала під вплив фізичного навантаження, що перевищувало нормативні показники та пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники.
При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.
У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається  з матеріалів справи, позивач  ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача з 1997 року по 2017 рік.    
Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання позивача є важкість праці та пилу, які перевищували норми ГДК. 
Висновком МСЕК від 14 липня 2020 року позивачу первинно встановлено 55% втрати професійної працездатності, з них: 45% - по радикулопатії та 10% - по Хозл, третя група інвалідності.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - АТ "ПівдГЗК" - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».
Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини – головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахування відсутності вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, оскільки вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання. Крім того, Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання 26 листопада 2019 року встановлено недосконалість робочого місця, виконування роботи, пов`язаних з важкістю праці та пилу.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що обов`язок АТ «Південний ГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема, не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 26 листопада 2019 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативно-правові акти, колегія суддів не бере до уваги, так як не зазначення в Акті винних осіб АТ «ПівдГЗК» не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Однак, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати нею професійної працездатності, стан здоров`я потерпілої, який погіршується, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 
Як вбачається з матеріалів справи, загальний стаж роботи ОСОБА_1 на підприємстві відповідача в шкідливих умовах з 1997 року по 2017 року, висновком МСЕК від 14 липня 2020 року позивачу первинно встановлено 55% втрати професійної працездатності, з них: 45% - по радикулопатії та 10% - по Хозл, третя група інвалідності.. 
Внаслідок отриманого професійного захворювання позивача постійний турбує ниючий біль у шийному, грудному та попереково – крижовому відділах хребта, який посилюється навіть при незначному фізичному навантаженні, а також руках, тілі, при тривалій ході, або тривалому знаходженні в одній позі, тягнучий біль в ногах особливо в правій, біль в руках, оніміння в кінцівках, судоми у м`язах стоп, періодичний кашель та задишка при фізичних навантаженнях, яка перетікає в загальну слабкість та швидку втомлюваність, у зв`язку з чим позивач вимушена звертатися за сторонньою допомогою, що досить сильно її пригнічує морально.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача АТ "ПівдГЗК" погіршення стану здоров`я, відсоток втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з АТ "ПівдГЗК" і збільшити його з 55 000 гривень до 130 000 гривень.
Тому колегія суддів вважає, що не заслуговує на увагу доводи апеляційної скарг відповідача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості і є значно завищеним з вищенаведених підстав.
Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. 
Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з АТ «ПівдГЗК» і збільшивши його з 840,40 гривень до 1 300 гривень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині збільшення розміру моральної шкоди та судових витрат.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо – збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року змінити в частині розміру моральної  шкоди, стягнутої  з Акціонерного товариства «Південний гірничо – збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 55 000 грн. до 130 000 (сто тридцять тисяч) грн. 
Рішення  суду змінити, збільшивши розмір стягнутого з Акціонерного товариства «Південний гірничо – збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 840,80 гривень 40 копійок до 1 300 (одна тисяча триста) гривень 00 (нуль) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: