ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

05 серпня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/5746/18 
Номер провадження 22-ц/816/1178/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО - ОВІ», Товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа - Гарант»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО - ОВІ» та Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа - Гарант» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2020 року в складі судді Котенко О.А., ухваленого в м. Суми,

                                                          в с т а н о в и в:

У травні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО - ОВІ» (далі підприємство), Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант» ( Страхова компанія «Альфа - Гарант»), мотивуючи вимоги тим, що 10.06.2017 року близько 13 год. 01 хв. автомобіль «Рута 20»  державний номер НОМЕР_1 , який належить ФОП ОСОБА_2 і знаходиться в оренді відповідача ТОВ «АВТО - ОВІ»  під керуванням водія ОСОБА_3 , який перебував з підприємством у трудових відносинах, рухаючись автодорогою Н-07 «Київ-Суми-Юнаківка» в районі с. Комишанка Недригайлівського району Сумської області виїхав за межі проїзної частини та перекинувся. Внаслідок вказаної ДТП позивач, яка перебувала в автомобілі, отримала тілесні ушкодження. Відомості про вказану ДТП було внесено до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження. Вказує, що цивільно - правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки була застрахована у відповідача Страхова компанія «Альфа - Гарант» на підставі поліса ОСЦПВВТЗ поліс   № АК 3683966 , який був діючий на 10.06.2017. Зазначає, що через отримані ушкодження внаслідок ДТП вона понесла витрати на лікування. В зв`язку з цим вона надіслала відповідачу  Страховій компанії «Альфа - Гарант» заяву про страхове відшкодування, яку останній проігнорував. Крім того, зазначає, що отримані нею ушкодження спричинили нестерпний фізичний біль та страждання, також їй було створено додаткові труднощі в організації її життя. Просила суд стягнути з підприємства на її користь відшкодування моральної шкоди в сумі 250 000 грн. 00 коп. Стягнути зі Страхової компанії «Альфа - Гарант» на її користь страхове відшкодування витрат на лікування в сумі 17417 грн. 26 коп. та в рахунок відшкодування  моральної шкоди  870 грн. 85 коп. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ОВІ» на користь ОСОБА_1 100000грн. у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 12138 грн.09 коп. страхового відшкодування понесених витрат  на лікування та  606 грн. 90 коп. у відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі підприємство, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з нього на користь позивача 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також в частині розподілу судових витрат та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження глибини фізичних та душевних страждань, змін способу життя, порушення життєвих зв`язків та звичок, що у відповідності до положень ст. 76,81 ЦПК України можуть та повинні були бути доведені письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Водночас, докази що досліджувалися судом першої інстанції стосувалися виключно завдання матеріальної шкоди. Також, судом не зазначено з яких саме мотивів він виходив визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди. Вказує, що моральна шкода, яка завдається внаслідок дорожньо - транспортної пригоди потерпілому має певний розмір, що залежить від шкоди завданої здоров`ю. Крім того, оскільки цивільно - правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована , то обов`язок відшкодувати шкоду покладається на його страховика. Вказує, що розмір страхової суми за шкоду заподіяну життю та здоров`ю потерпілих становить 200 000 грн. на одного потерпілого.
В апеляційній скарзі відповідач  Страхова компанія «Альфа - Гарант», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог до них та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач сіла в рейсовий автобус, який прямував по маршруту «Суми - Ромни» з дозволу водія, гроші за проїзд передала водію, але білет останній їй не надав. З огляду на це, страховик не відшкодовує шкоду заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно - правової відповідальності відповідно до закону. Зазначає, що пасажири вказаного автобусу є застрахованими особами відповідно до п. 6 ст. 7 Закону України «Про страхування», а тому пасажири з квитками чи без них можуть претендувати на відшкодування у страховій компанії і страхова виплата  має здійснюватися відповідно до Закону України   «Про страхування». Таким чином, водій ОСОБА_3 , який був за кермом автомобіля «Рута 20» здійснював перевезення пасажирів, які мають бути застрахованими від нещасних випадків на транспорті, незважаючи на наявність чи відсутність квитка, тим більше, що кошти за проїзд водієм були отримані.
Від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу підприємства, в якому остання з нею не погоджується та зазначає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Вказує, що різниця між розміром моральної шкоди, завданої позивачу ушкодженням її здоров`я і стягнутого з відповідача Страхової компанії «Альфа - Гарант» ліміту страхового відшкодування становить 100 000 грн., які має сплатити підприємство. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Також, від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу  Страхової компанії «Альфа - Гарант», в якому остання з нею не погоджується та зазначає, що страхування є договірними правовідносинами, однією із сторін якого є пасажир. Вказує, що вона квиток не купувала, а підприємство не довело того, що як перевізник, на підставі договору доручення відрахував страховику 1,5 чи 3 відсотки від суми, яку було сплачено водію за проїзд позивачем. З огляду на вказане, зазначає, що вона не є застрахованою особою. Вказує, що договір страхування повинен бути укладений в письмовій формі, яку дотримано не було, оскільки документом, що підтверджує страхування пасажирів під час здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом є квиток. Просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО - ОВІ» в судовому засіданні апеляційну свою скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Представник відповідача Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант» в судовому засіданні апеляційну свою скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційних скарг заперечував, просив у їх задоволенні відмовити.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, до суду не прибув, про час та місце судового засідання належним чином повідомлений.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО - ОВІ» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа - Гарант» підлягає задоволенню.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 , яка була пасажиром автобуса не придбавала проїзний квиток для проїзду, а тому не була застрахована в ПрАТ СК «Країна» відповідно до Закону України «Про страхування» і, відповідно, на позивача не поширюється дія договору обов`язкового особистого страхування, а тому позивач має право на отримання страхового відшкодування від ТДВ СК «Альфа - Гарант» на підставі норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином, страховому відшкодуванню за рахунок Страхової компанії «Альфа - Гарант» підлягають витрати зумовлені заподіянням шкоди здоров`ю в сумі 12138 грн. 09 коп. та сума моральної шкоди в розмірі 606 грн. 90 коп. Враховуючи обставини дорожньо - транспортної пригоди, за яких була заподіяна моральна шкода позивачу, характер, обсяг та тривалість моральних страждань позивачки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначив розмір грошової компенсації заподіяної моральної шкоди позивачу в наслідок ДТП за рахунок підприємства в сумі 100 000 грн.
Колегія суддів апеляційного суду частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ТОВ «АВТО - ОВІ» на підставі укладеного з Відділом інфраструктури Сумської обласної державної адміністрації договору про організацію перевезень від 22.06.2016 року № 038/16 здійснював перевезення пасажирів на автобусних маршрутах «Суми - Ромни» та «Суми - Левченки» (том. 1 а.с. 31)
Також з матеріалів справи вбачається, що між підприємством -  автомобільним перевізником  та ОСОБА_3 було укладено трудовий договір. (том 1 а.с. 20 -23) Наказом від 02.06.2017 року ОСОБА_3 прийнято на посаду водія. (том. 1 а.с. 19).
Згідно дорожнього листа, 10.06.2016 року ОСОБА_3 здійснював перевезення пасажирів маршрутним автобусом «Рута» НОМЕР_1 по маршруту «Ромни - Суми» (том. 1 а.с. 32). 
Цивільно - правову відповідальність власників наземних транспортних засобів автобуса «Рута» НОМЕР_1 застраховано у відповідача Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант». Відповідно до полісу № АК3683966 від 27.05.2017р.  (том. 1 а.с. 10-11).
10.06.2017 року приблизно о 13 годині в с. Комишанка Недригайлівського району Сумської області на автодорозі Н-07 «Київ - Суми - Юнаківка» 281 км +50м. маршрутний автобус «Рута» НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 з`їхав у кювет, де перекинувся. Внаслідок ДТП пасажири даного транспортного засобу отримали тілесні ушкодження. (том. 1 а.с. 160 - 165).
Вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 05.02.2019 року по справі № 582/1130/18 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжке тілесне ушкодження,  та притягнуто до кримінальної  відповідальності.  (том. 2 а.с. 41-43).
Матеріалами кримінальної справи, які досліджувалися судом першої інстанції та висновком № 292 від 25.09.2017 року проведеним ОКЗ «Сумське обласне бюро судово - медичної експертизи», доведено, що ОСОБА_1   в результаті  ДТП  отримала  ушкодження здоров`я, які кваліфіковані  тяжкими  (том. 1 а.с. 34-37).
10.09.2017 року позивач звернулася до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант» із заявою про відшкодування завданої їй матеріальної шкоди, додавши копії відповідних документів (том. 1 а.с. 39).
Відповідно до повідомлення Акціонерного товариства Страхова компанія «Країна» від 20.12.2018 року за № 11762 між ПАТ «СК «Країна» та ТОВ «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» було укладено договір доручення про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті. Відповідно до додатку до договору доручення ТОВ «АВТО - ОВІ» (станом на 18.06.2018 року) є перевізником, на якого поширюється дія договору.(том. 1 а.с. 232). 
Згідно з договором доручення № 40-01 від 05.04.2011 року, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» (далі - Договір), ТОВ «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» зобов`язалося здійснювати за плату, за дорученням ПАТ «Страхова компанія «Країна» страхування пасажирів на лініях автомобільного транспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим, приміського сполучення на умовах Положення «Про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959.  (том. 2 а.с. 82-84)
Згідно з п. 1.2. Договору документом, що підтверджує укладання договору страхування пасажирів на лініях автомобільного транспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим, приміського сполучення є квиток, виданий під час здійснення регулярних пасажирських перевезень. У квитку має бути відображена інформація про розмір страхової суми, страхового платежу та контактна інформація страховика.
Відповідно до п. 2.1.1.Договору страхова сума для кожного застрахованого становить 6000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПКУ) встановлено, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17,0 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 ст. 169 розділу IV ПКУ для відповідного року. Таким чином, ліміт страхового відшкодування за Договором складає 102 000 грн. (17х6000).
15.06.2017 року підприємство  на адресу ПАТ «СК «Країна» направлено повідомлення про настання 10.06.2017 року страхового випадку із пасажирами, в якому прізвище позивача не значиться (том. 2 а.с. 85). 
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Згідно з ч. 1 ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
З викладеного можна прийти до висновку, що чинне законодавство визначає, як різні об`єкти страхування, так і різні види страхування, які мають різне правове регулювання.
Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про страхування» встановлено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. (ч. 2 ст. 5 Закону України «Про страхування»).
Згідно з п.п. 6, 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» особисте страхування від нещасних випадків на транспорті та страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відносяться до обов`язкових видів страхування.
Для здійснення обов`язкового страхування Кабінет Міністрів України, якщо інше не визначено законом, встановлює порядок та правила його проведення, форми типового договору, особливі умови ліцензування обов`язкового страхування, розміри страхових сум та максимальні розміри страхових тарифів або методику актуарних розрахунків. (ч.2 ст. 7 Закону України «Про страхування»).
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно  - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтею 5 якого, передбачено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
В свою чергу, обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959 «Про затвердження Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті» (далі - Положення), відповідно до п. 2 якого, застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки.
Згідно з абзацом 2 пункту 3 цього Положення кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватися на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка. Документом, що підтверджує страхування пасажирів під час здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, є квиток. 
Абзацом 1 пункту 3 цього  Положення передбачено, що страховий платіж за обов`язковим особистим страхуванням від нещасних випадків на транспорті утримується з  пасажира перевізником, який діє від імені страховика за винагороду на підставі договору доручення на лініях залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного та електротранспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної  Республіки Крим у розмірі до 1,5 відсотка вартості проїзду,  на маршрутах приміського сполучення - до 3 відсотків вартості проїзду.
Пунктом 7 цього Положення встановлено наступні страхові випадки при обов`язковому особистому страхуванні від нещасних випадків на транспорт: а) загибель або смерть застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті; б) одержання застрахованим травми внаслідок нещасного випадку на транспорті при встановленні йому інвалідності; в) тимчасова втрата застрахованим працездатності внаслідок нещасного випадку на транспорті.
Згідно з пунктом 48 Постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» (далі - Правила) під час здійснення регулярних спеціальних перевезень пасажирський автомобільний перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку страхування пасажирів.
Пунктом 12 Правил передбачено, що обов`язкове особисте страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті здійснюється згідно із законодавством.
Відповідно до підпункту 16 п. 147 Правил водій автобуса зобов`язаний продавати квитки пасажирам до початку руху автобуса у передбачених законодавством випадках.
Ці  правила є обов`язковими для виконання автомобільним  перевізником, яким у даній справі виступає підприємство.
З матеріалів цивільної справи вбачається та не спростовано підприємством, що фактично позивачем було сплачено грошові кошти за проїзд водію автобуса, однак квиток їй передано водієм не було, з огляду на що, колегія суддів приходить до висновку, що фактично сплачуючи за проїзд в автобусі грошові кошти водію, позивач фактично придбала квиток, який їй не було надано в порушення приписів Положення не з її вини, і таким чином стала пасажиром, на якого розповсюджується умови договору доручення № 40-01 від 05.04.2011 року  як на  застраховану особою відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування».
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду  у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  від 14.11.2018р. у справі 640/20642/15-ц.
Аналіз вищевикладених нормативних актів та дає підстави для висновку, що застраховані пасажири (з квитками чи без них) можуть претендувати на відшкодування у страховій компанії, і виплата страхового відшкодування має здійснюватися відповідно до Закону України «Про страхування», а не Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 32.3 якого визначено, що відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну життю та здоров`ю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування».
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що заявлені позивачем вимоги до Страхової компанії «Альфа - Гарант» підлягають задоволенню з огляду на те,  що цивільно - правова відповідальність   підприємства, водій якої ОСОБА_3 , здійснював перевезення пасажирів  на  автобусі «Рута» НОМЕР_1 , була застрахована саме в цій страховій компанії  є помилковим. 
Проте, колегія суддів відмічає, що згідно Положення застрахованому пасажиру  при обов`язковому особистому  страхуванні  від нещасних випадків на транспорті  відповідно до Закону «Про страхування» визначено тимчасова втрата застрахованим працездатності внаслідок нещасного випадку на транспорті, яка  виплачується  за кожну добу у розмірі 02,5 страхової суми, але не більше 50 відсотків страхової суми, яка виплачується  не пізніше 10 діб з дня одержання необхідних документів через касу страховика або перераховується на розрахунковий рахунок, зазначений застрахованим у заяві, відповідно до рівні неоподаткованого мінімуму доходів громадян на день виплати. Страхова сума виплачується незалежно від виплат до державному соціальному страхуванню, соціальному страхуванню та в порядку відшкодування збитків.
Підприємством застраховано обов`язкове особисте страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті в ПАТ «СК «Країна», яке залучено у справі третьою особою, але, вимоги щодо відшкодування позивачу тимчасової втрати застрахованим працездатності внаслідок нещасного випадку на транспорті  у зв`язку із перебуванням  на стаціонарному лікуванні,  не були предметом  вимог позивача. 
Проте, відшкодування застрахованому пасажиру витрат на лікування цей вид обов`язкового страхування не передбачає, але ці вимоги можуть бути пред`явлені до винної особи, якою виступає підприємство, але таких  вимог позивачем не заявлено.
На підставі наведеного колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги  Страхової компанії «Альфа - Гарант»  стосовно того, що останнє не є належним відповідачем у даній справі.
За принципом диспозитивності цивільного судочинства згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Питання заміни неналежного відповідача належним вирішує суд першої інстанції відповідно до положень ст. 51 ЦПК України за клопотанням позивача, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.
Вирішуючи спір по суті, місцевий суд не звернув на це уваги і ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню в цій частині і, з урахуванням викладеного, у задоволенні вимог ОСОБА_1 до  Страхової компанії «Альфа - Гарант» про стягнення страхового відшкодування витрат на лікування слід відмовити.
Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке:
З роз`яснень наданих в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
З матеріалів справи вбачається,що між підприємством та позивачем виникли зобов`язання перевезення, які врегульовані відповідними нормами ст.ст.910,927,928 ЦК України, Законами України «Про транспорт»,«Про автомобільний транспорт», «Про страхування», які не містять умов, за яких перевізником має бути відшкодовано моральну шкоду його пасажиру - користувачу послуги з перевезення автомобільним транспортом.
Тому, враховуючи  наведені вище висновки колегії суддів проте, що у  Страхової компанії  «Альфа-Гарант»  на підставі укладеного з нею договору обов`язкового  страхування   цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до полісу № АК3683966 від 27.05.2017р. в силу ст.32.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  не виникає зобов`язання про відшкодування моральної шкоди пасажиру, який знаходився у забезпеченому транспортному засобі, що спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та який  є застрахованим відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування», висновки суду першої інстанції щодо  стягнення з даної страхової компанії на користь позивача моральної шкоди  не ґрунтуються на законі. 
За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені вимоги позивача про стягнення  моральної шкоди зі Страхової компанії «Альфа-Гарант».
Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі підприємства,  колегія суддів зазначає.
Висновки суду першої інстанції проте, що  позивачу завдано  моральну шкоду в результаті отриманих тяжких ушкоджень здоров`ю через скоєння ДТП працівником підприємства підтверджені матеріалами цивільної справи.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
Частиною 3 ст.23 цього Кодексу визначено,  що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з ч. 4 ст. 23 цього Кодексу моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
З роз`яснень наданих в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.
В пункті 9 вказаної постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи, що за завдану моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а також те, що визнаний винним у скоєнні ДТП водій ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО - ОВІ» про стягнення моральної шкоди.
При визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходив з характеру душевних страждань позивача, завдання їй  фізичного болю  через отримання тяжких тілесних ушкоджень в результаті скоєння тяжкого  злочину.  
Присудивши на користь позивача з підприємства у відшкодування моральної шкоди 100000грн, оскільки визнав заявлену суму завеликою, суд першої інстанції   врахував  вимоги розумності і справедливості, правильно   виходив  із ступеню вини водія, яким скоєно тяжкий злочин внаслідок порушення Правил дорожнього руху, а також  тяжкості отриманих позивачем  ушкоджень.
Доводи апеляційної скарги підприємства про завеликий розмір присудженого відшкодування  моральної шкоди  наведених висновків  місцевого суду не спростовують і тому не дають підстав для зменшення його розміру. 
Оскільки питання відшкодування моральної шкоди автомобільним перевізником не врегульовані законодавством щодо  обов`язкового особистого страхування пасажира від нещасних випадків на транспорті, суд законно застосував до вирішення даної вимоги ст. 1172 ЦК України і поклав на підприємство обов`язок відшкодувати позивачу завдану його працівником моральну шкоду через тяжке ушкодження здоров`я в результаті ДТП.   
Водночас, колегія суддів відхиляє доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, оскільки вони не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, так як зводяться до переоцінки судом доказів, що були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, та незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО - ОВІ» не підлягає задоволенню, а рішення суду в частині вирішення вимог до підприємства відповідно до ст. 375 ЦПК України  - залишенню без змін.
У зв`язку із ухваленням рішення про відмову у задоволенню вимог до Страхової компанії «Альфа-Гарант», відповідно до ст. 141 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат до цього відповідача також підлягає скасуванню. 
Через задоволення апеляційної скарги  Страхової компанії «Альфа-Гарант», понесені нею витрати підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

                                                           п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО - ОВІ» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа - Гарант» задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа - Гарант» та розподілу в цій частині судових витрат скасувати та ухвалити нове про відмову у їх задоволені.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Компенсувати Товариству з додатковою відповідальністю страховій компанії «Альфа - Гарант» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2643 грн за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2020 року.

Головуючий -                                                                                       С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                   Т.А. Левченко

                                                                                                              С.Г. Хвостик