Єдиний унікальний номер 219/3706/19 
Номер провадження 22-ц/804/2500/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Азевича В.Б.,
суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/3706/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2020 року (суддя Хомченко Л.І., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області, повне судове рішення складено 22 травня 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що між нею та ОСОБА_2 22.06.1979 року укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 2781 від 22.07.1979 року. На теперішній час вона є особою з інвалідністю І групи внаслідок загального захворювання і така інвалідність встановлена їй з 10.05.2007 року довічно, вона не працює та потребує постійної сторонньої допомоги, що підтверджується відповідною довідкою МСЕК. З чоловіком вони разом не проживають та не ведуть спільне господарство. Її доходи складаються лише з пенсії внаслідок інвалідності, інших джерел доходів не має. В зв`язку із зазначеним, її матеріальне становище є вкрай нужденним та складним, оскільки потребує постійного лікування та матеріальної допомоги для проведення профілактики та лікування своєї хвороби. Її чоловік матеріальної допомоги не надає, хоча відповідно до Сімейного кодексу України на нього покладено законом обов`язок її утримання у зв`язку з непрацездатністю. Просила стягнути з ОСОБА_2 на її утримання кошти в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня пред`явлення цього позову.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_1 на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив той факт, що у відповідача наявне інше місце роботи та рівень його заробітку значно перевищує суму вказану в рішенні. Також, на думку скаржника, однобоко висвітлено її рівень доходів. Так, державну соціальну допомогу в розмірі 700 грн було отримано тільки одноразово, та визначений державою мінімум недостатній для повноцінного існування людини та громадянина.
Від ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.
Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виник спір, що виник із сімейних правовідносин щодо права на утримання (аліменти) того із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини 4 статті 75 та частини 2 статті 76 СК України. Будь-яких доказів того, що позивач отримує доходи, які не забезпечують її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, ОСОБА_1 не надано.
Зазначений висновок суду є законним та обґрунтованим.
За частинами 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верхового Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було укладено 22.07.1979 року, про що зроблено актовий запис № 2781 Київським центральним палацом одружень.
У період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 позивачу встановлено першу групу інвалідності. Згідно з наданою позивачем копією довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії КБ-1 № 016202 від 23.04.2007 року, позивачу встановлено першу групу інвалідності з 23.04.2007 року довічно, причина інвалідності – загальне захворювання, потребує постійної сторонньої допомоги.
Згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 746 від 28.01.2019 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Оболонський район) і отримує пенсію по інвалідності. Загальний розмір отриманої пенсії позивача з липня 2018 року по грудень 2018 року включно становить 9 062,60 грн.
Відповідно до частин 1-4 статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. 
Такий правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, і з ним узгоджується рішення суду першої інстанції.
Аналогічні правові висновки, з посиланням на зазначені постанови Верховного Суду України, викладені і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 758/4690/15-ц (провадження № 61-27192св18), від 27 грудня 2018 року у справі № 165/1728/17 (провадження № 61-3163св18). 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року – 1 373 гривні, з 1 липня – 1 435 гривень, з 1 грудня – 1 497 гривень.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві розмір пенсії позивача з липня 2018 року по листопад 2018 року становив 1 502,80 грн, а в грудні 2018 року – 1 548,60 грн., а згідно з Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків позивач за період з 1 кварталу 2018 року по 3 квартал 2018 року отримала соціальну матеріальну допомогу у розмірі 700 грн. (а. с. 44-45).
Отже, на час розгляду справи судом першої інстанції, позивач отримувала щомісячні виплати, що забезпечували її прожитковий мінімум, встановлений законом, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини 4 статті 75 СК України.
Встановивши зазначені вище обставини справи, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.
Аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:         В.Б. Азевич

         О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований