Дата документу 07.07.2020 Справа № 318/2303/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 318/2303/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
№ 22-ц/807/1657/20                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначав, що 20.09.2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 , був укладений договір позики, згідно якого, позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 31000 доларів США, які зобов`язався повернути 20.09.2019 року. Однак, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повернув грошових коштів у встановлений договором строк.
05 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненою позовною заявою в якій просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики від 20.09.2017 року у розмірі 31000 доларів США та 3% річних у розмірі 1938 доларів США, а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 32938 доларів США

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики від 20.09.2017 року у розмірі 7776088,10 грн. та 3% річних у розмірі 48542,71 грн., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 824630,81 грн., а також просив стягнути на свою користь судовий збір в розмірі 8246 грн. 31 коп.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 23 січня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 20.09.2017 року у розмірі 31000 доларів США та 3% річних у розмірі 1938 доларів США, а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 32938 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8246 грн. 31 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , була складена розписка, згідно якої, позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 31000 доларів США, які зобов`язався повернути 20 вересня 2019 року /а.с. 13/.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Стаття 526 ЦК України визначає загальні умови виконання зобов`язання: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач не повернув грошові кошти в обумовлений у розписці термін, чим не виконав свої зобов`язання.

суд першої інстанції правильно послався на законодавство, чинне у сфері даних правовідносин.
Зокрема, в силу приписів ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. (неналежне виконання).
На підставі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.
В силу приписів ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Як передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти оскаржуваного судового рішення, відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що в розписці не було зазначено вид іноземної валюти, яка бралася у борг, зокрема не зазначено які саме долари.

Такі твердження не є переконливими, адже незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. 
Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 №6-63цс13.
Заперечуючи проти отримання позичальником доларів США? відповідач разом з тим не послався на те, що брав грошові кошти в доларах іншої країни.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не виконуючи належним чином зобов`язання відповідач порушив зазначені вище норми законодавства, а тому задовольнив позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 31000,00 доларів США та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1938 доларів США,: /2017 рік – 31 000 $ США (основний борг) х 102 (дні прострочення): 365 (кількість днів у 2017 році) = 259 $ США; 2018 рік – 31 000 $ США (основний борг) х 365 (дні прострочення): 365 (кількість днів у 2018 році) = 930 $ США; 2017 рік – 31 000 $ США (основний борг) х 294 (дні прострочення): 365 (кількість днів у 2019 році) = 749 $ США/.

При апеляційному розгляді відповідач посилався на відсутність позикових боргових зобов`язань та обумовленість написання ним розписки тим, що він виконував для позивача певну роботу, а той змусив його написати розписку.
Такі посилання не підтверджені жодними доказами, не доведена протиправність дій позивача. 

Крім зазначеного судова колегія звертає увагу, що навіть у разі наявності між сторонами будь-яких розрахунків з приводу надаваних послуг або виконуваних робіт, законом не заборонено ( ст. 1053 ЦК) новацію боргу у позикове зобов`язання. Зокрема, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог .
Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 23 січня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2020 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков