16.09.20
22-ц/812/1492/20

Єдиний номер справи 487/1738/14-ц 
Провадження 22-ц812/1492/20                         Головуючий по 1 інстанції Павлова Ж.П. 
                                Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.

П О С Т А Н О В А 
І м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2020р.                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі: 
Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Лівінський І.В., 

секретар судового засідання – Лівшенко О.С., 

за участі: представників позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2020р. 

за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами,

встановила:
       
У листопаді 2019р. ОСОБА_4 звернулась із заявою про перегляд рішення Заводського районного суду від 16 грудня 2014р. по справі №487/1738/14-ц за нововиявленими обставинами.
Заявниця вказувала, що цим рішенням, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 липня 2015р., з неї стягнуто на користь ОСОБА_5 349658 грн. матеріальної шкоди.
Посилаючись на те, що рішення Заводського районного суду від 16 грудня 2014р. ґрунтувалось на заочному рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2007р. по справі №2-7113/07, яке було скасоване постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2018р., заявниця на підставі п.3 ч.2 ст.423 ЦПК просила про задоволення її заяви. 
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2020р. відмовлено у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та залишено рішення Заводського районного суду від 16 грудня 2014р. в силі.
В апеляційній скарзі представник заявниці, посилаючись на незаконність ухвали суду, порушив питання про її скасування.
Позивачка, в поданому відзиві на апеляційну скаргу, вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою. 
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.423 ЦПК підставою для перегляду рішення, яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, на підставі нотаріально посвідченого  договору купівлі-продажу від 06 квітня 2005 року двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2007р. визнано дійсним договір, укладений в простій письмовій формі 15 грудня 2006 р., за умовами якого ОСОБА_7 придбав у   ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_7 право власності на зазначену квартиру. Додатковим рішенням цього ж суду від 18 липня 2007р. визнано за  ОСОБА_7 право власності на прилеглі до вищезазначеної квартири літню  кухню – літ.Б та гараж-сарай металевий – літ.В.
Для поліпшення житлових та побутових умов ОСОБА_7 самочинно побудував житлову прибудову літ.А-1 (9.1х4.70) + (3.2х1.45) загальною площею 36.6 кв.м, житловою площею 17.5 кв.м., в наслідок чого площа вищезазначеної квартири збільшилась до 86.5 кв.м., житловою площею 45.3 кв.м., а також сарай Д-1 (4.8х4.75), гараж Е-1 (6.2х3.5) + (4.2х3.8) (а.с.7).
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від  27 грудня 2007р. за ОСОБА_7 визнано право власності на самочинно побудовану по АДРЕСА_2 житлову прибудову літ.А-1 (9.1х4.70)+(3.2х1.45) загальною площею 36.6 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м. Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка є трикімнатною, загальною площею 86.5 кв.м., житловою площею 45.3 кв.м., а також на сарай літ.Д-1 (4.8х4.75) і гараж літ.Е-1 (6.2x3.5)+(4.2x3.8).
За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 21 лютого 2008р. квартира АДРЕСА_1 , була відчужена ОСОБА_7 .  ОСОБА_5 .
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1032 від 24 квітня 2008р. зазначеній квартирі надана нова адреса: АДРЕСА_3 , а 13 травня 2008 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житло – житловий будинок АДРЕСА_3 . 
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2009р. скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2007р. та додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2007р.
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від   27 квітня 2009р. ОСОБА_4 визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_6 . 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2010р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2011р., у задоволені позову ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Постановлено визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 . Витребувано зазначений будинок від ОСОБА_5 та передано його ОСОБА_4 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 липня 2015р., з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто 349658 грн. матеріальної шкоди.
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2018р. заочне рішення Заводського районного суду від 27 грудня 2007р. про визнання за ОСОБА_7   права власності на самочинно збудовані споруди, будівлі скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позову. 
Перевіривши доводи заявника щодо наявності підстав для перегляду рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014р. у зв`язку зі скасуванням заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2007р., суд дійшов до вірного висновку про необґрунтованість заяви.
Так, ухвалюючи 16 грудня 2014р. рішення Заводський районний суд м. Миколаєва виходив з того, що  ОСОБА_5  будучи добросовісним набувачем квартири  АДРЕСА_1  в період з 2008р. по 2011р. провела капітальний ремонт придбаного у ОСОБА_7  нерухомого майна на який витратила 349658 грн., а тому ці кошти на підставі ч.4 ст.390 ЦК їй слід відшкодувати за рахунок ОСОБА_4 .
Відповідно до ст.390 ЦК власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.
Власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.
Добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.
Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.
За містом цієї норми матеріального права добросовісний набувач має право пред`явити вимоги про відшкодування здійснених витрат по поліпшенню майна, які неможливо відокремити виключно до власника майна.
На час розгляду вказаного спору суду було відомо, що у задоволені позову ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відмовлено та про витребування цього майна у власність ОСОБА_4 за її зустрічним позовом.
Таким чином, покладаючи обов`язок по відшкодуванню  ОСОБА_5 витрат по ремонту нерухомого майна, суд виходив з того, що його законним власником є не ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 і саме остання повинна їх компенсувати добросовісному набувачу. Законність не залучення ОСОБА_7 до участі у справі в якості відповідача підтверджена ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 липня 2015р. 
За таких обставин скасування заочного рішення Заводського районного суду від 27 грудня 2007р. не дає підстав, передбачених п.3 ч.2 ст.423 ЦПК для перегляду рішення Заводського районного суду від 16 грудня 2014р. за нововиявленими обставинами, так як воно не було підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Оскільки суд постановив ухвалу з дотриманням закону, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.
Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2020р. - без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених ст.389 ЦПК з дня складання повного тексту.
Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2020р.         

Головуючий:                 Судді: