РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року м. Рівне
Справа № 570/1882/16-ц
Провадження № 22-ц/4815/534/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Хилевича С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:
позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 , 

за участю сторін, їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2020 року в складі судді Остапчук Л.В., проголошене в 12год.54 хв. в м.Рівне, повний текст виготовлений 28.02.20, 
в с т а н о в и в:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позов мотивований тим, що він є власником будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому, крім нього, його матері - ОСОБА_3 , дружини - ОСОБА_4 , дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , прописаний з 1987 року відповідач по справі, його брат - ОСОБА_2 , який не сплачує жодних платежів за надання комунальних послуг, спільного господарства з ним не веде, ніяких відносин вони не підтримує. Між ними постійно виникають сварки, відповідач постійно ображає їх матір та дружину позивача, вчиняє по відношенню до них фізичні сутички, все це відбувається на очах його дітей, всі ці обставини порушують право власника будинковолодіння вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном,
13 травня 2016 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на ОСОБА_1 . 
Зустрічний позов мотивований тим, що від народження він проживає у вищезгаданому будинку, на даний час крім нього проживають його дружина - ОСОБА_7 , без реєстрації, матір - ОСОБА_3 , брат - ОСОБА_1 , дружина брата - ОСОБА_4 ,, їхні неповнолітні діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . В період його проживання в даному будинку, за погодженням та за ініціативою тодішнього власника, їхнього батька - ОСОБА_8 , згідно нотаріально посвідченої довіреності, проводилася реконструкція та перепланування цього будинку, оплата вартості робіт, придбання будівельних матеріалів проводилася за його кошти, крім того, ним була вкладена фізична праця в будівництво. Враховуючи, що вартість всього будинку становить 209112 гривень, а за його підрахунками в поліпшення даного будинку ним було вкладено 95000 грн., він звернувся з даним зустрічним позовом.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2020 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що тривалий час проживання особи в житлі, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з відсутності правових підстав для визнання за ОСОБА_2 право власності на частину спірного житлового приміщення. 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано того, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника будинковолодіння, не веде з ним спільного господарства та ніяких відносин з ним не підтримує. Крім цього, між членами сім`ї ОСОБА_1 та відповідачем постійно виникають сварки суперечки, бійки. Позивач.
З покликанням на норми ст.41 Конституції України, ч.1 ст.156 ЖК України, ч.1 ст.405 ЦК України та на правову позиціє ВСУ, висловлену у постанові №6-158цс14 від 5.11.2014 вважає, що оскільки він набув право власності на житлове приміщення в порядку спадкування після смерті батька, то право користування будинковолодінням у відповідача припинилося.
Вказує, що законодавство не передбачає переходу прав та обов`язків власника до нового власника в частині збереження прав користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку. Зокрема цивільне законодавство не передбачає збереження прав користування житлом громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї.
З наведених підстав, та у відповідності до вимог ст.391 ЦК України, правової позиції, висловленої у постанові ВС від 16.01.2019 року, справа №309/2477/16-ц просить рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати, постановити нове-про його задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що зміст прохальної частини не відповідає предмету позову, оскільки визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зобов`язання звільнити житлове приміщення є різними правовими поняттями та регулюються різними нормами матеріального права.
Вказує, що він у законний спосіб набув право користування спірним житлом і підстави для його виселення відсутні.
Вважає безпідставним посилання його на правову позицію касаційного суду, висловлену у справі №309/2477/16-ц, оскільки вона постановлена за різних обставин. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 19 листопада 2015 року, яке зареєстровано у Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується Витягом № 47940464 від 19 листопада 2015 року.
У даному будинку, крім позивача та членів його сім`ї, з 1987 року зареєстрований та проживає його рідній брат, відповідач у справі, ОСОБА_2 .
Відповідач зареєстрований та проживає у спірному будинку зі згоди колишнього власника, батька сторін – ОСОБА_8 .
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Право власності ОСОБА_1 на спірне житло обтяжене тривалим проживанням ОСОБА_2 у цьому житлі.
Таким чином, відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право на користування спірним будинковолодінням, у зв`язку із зміною власника будинку, оскільки відповідач у 1987 році був вселений у спірне приміщення та в ньому зареєстрований, постійно проживає, несе витрати на утримання та ремонт майна та інші обов`язкові платежі, а отже, мають місце достатні та триваючі зв`язки з цим місцем, а позивач не довів, що приміщення, яке з 1987 року займає   ОСОБА_2 , не є житлом у контексті Конвенції та практики ЄСПЛ.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення ЄСПЛ, у яких викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
Із урахуванням установлених обставин, колегія суддів виходить з того, що визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням  буде становити для нього надмірний тягар, оскільки іншого придатного для проживання житла ОСОБА_2 не має.
Покликання апеляційної скарги на правову позицію касаційного суду, висловлену у справі №309/2477/16-ц не приймаються до уваги, оскільки постанова ВС від 16.01.2019 року ухвалена за інших обставин, зокрема, місце проживання відповідача не було зареєстровано у спірному житловому приміщенні. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками су дуду першої інстанції щодо їх оцінки.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову не оскаржується, а тому воно в апеляційному порядку не переглядається.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат. Судові витрати понесені позивачем ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги слід віднести на його рахунок..
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про усунення перешкод шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням залишити без змін.
Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 1 липня 2020 року.

Судді:                                                                        Бондаренко Н.В.

Хилевич С.В.

Шимків С.С.