Постанова
Іменем України
08 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 372/2914/16-ц
провадження № 61-43172св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач -ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Київській області, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2018 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Фінагеєва В. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду  з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Київській області, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого 28 березня 2014 року ОСОБА_2 отримала дозвіл на будівництво житлового будинку.
Відповідно до цього дозволу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 04 квітня 2015 року за спільні кошти розпочали будівництво індивідуального житлового будинку, господарських споруд та будівель на земельній ділянці, яка належить відповідачу на праві приватної власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 724364, за адресою: АДРЕСА_1 .
Будівництво здійснювалось за рахунок будівельних матеріалів, придбаних сторонами у справі.
11 листопада 2016 року шлюб був розірваний, відповідач не бажає поділити майно з позивачем, оскільки вважає, що воно позивачу не належить.
Позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали та конструктивні елементи, що знаходяться у незавершеному будівництві - житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером 3223110100:01:011:0020, поділити спільне майно подружжя в рівних часткахта визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки спірних будівельних матеріалів та конструктивних елементів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанцій
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2018 року в позові відмовлено. 
Відмовивши в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів вартість майна, яка підлягає поділу між сторонами, оскільки вартість, яка зазначена у позовній заяві, не відповідає висновку експерта. Крім того, у вартість будівельних матеріалів включена побутова техніка, яка підлягає окремому поділу від будівельних матеріалів.
Позивач не довів належними та допустимими доказами здійснення оплати вартості будівельних матеріалів та використання їх на будівництві будинку з допоміжними спорудами.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанцій
Постановою Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано будівельні матеріали та конструктивні елементи, що знаходяться у незавершеному будівництвом житловому будинку, розташованого на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованого за адресою: ж АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У порядку розподілу цього майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом житловому будинку, розташованого на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 890,00 грн та в дохід держави - 10 335,00 грн.
Скасувавши рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази того, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу між сторонами, є майном особистої приватної власності, зокрема дружини відповідно до статті 57 СК України, на що суд першої інстанції не звернув уваги, а тому будівельні матеріали та конструктивні елементи набуті подружжям за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2018 року, просила скасувати оскаржуване рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
10 січня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі. 
У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до розпорядження від 15 квітня 2020 року № 1083/0/226-20 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до пунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду», затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
15 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушеннями норм процесуального права.
Суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права розглянув справу за відсутності відповідача, не повідомив належним чином про дату та час судового засідання, чим позбавив права на судовий захист.
Суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки проігнорував, що позивач просив поділити майно із визначенням розміру площі та вартості часток, крім того, поділив майно з урахуванням побутової техніки, яка не є елементами  незавершеного будівництва.
Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що відповідно до висновку експерта від 27 липня 2017 року № 1603/17-43 готовність незавершеного будівництва складає 67 %.
Суд апеляційної інстанції не дослідив докази, які підтверджують, що дохід відповідача більший ніж позивача, тому її вклад в будівництво вагоміший.
Докази надані позивачем, зокрема накладні на товар виписані на батька позивача - ОСОБА_3 , тому не підтверджують витрати позивача на будівництво.
Суд апеляційної інстанції неправомірно залучив до участі у справі третю особу, яка у суді першої інстанції участі не брала.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2018 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 29 травня 2004 року між сторонами у справі зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року.
16 липня 2012 року ОСОБА_2 отримала в дар земельну ділянку, площею 0,1000 га, за адресою: м. Обухів, Обухівський район, Київська область, кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
28 березня 2014 року відділом розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради виданий будівельний паспорт на будівництво.
12 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області з повідомлення про початок виконання будівельних робіт за адресою: район Полька, м. Обухів, Київська область.
Позивач на підтвердження заявлених вимог надав копії рахунків, квитанцій, договори, видаткові накладні, чеки щодо придбання будівельних матеріалів, замовлення послуг будівництва на період перебування сторонами в зареєстрованому шлюбі, зокрема на його ім`я та ім`я його батька - ОСОБА_3 . Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 липня 2017 року № 1603/17-43 новостворений об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 3223110100:01:011:0020 є об`єктом нерухомості - житловим будинком зі ступенем будівельної готовності 67 %. При будівництві об`єктів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які знаходяться на земельній ділянці кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, 3223110100:01:011:0021 були використані наступні види будівельних матеріалів, виробів та обладнання, зазначені в позовній заяві (а. с. 2-9): арматура, дріт, кутик, труба, газоблок, клейова суміш, дерев`яні матеріали, металопластикові вікна, бетон, металочерепиця, електричні кабелі, автомати, розетки, кільця для колодязя, гайка (кришка). Встановити, факт використання решти видів будівельних матеріалів, виробів та обладнання, чи були використані саме ті будівельні матеріали, які зазначені в накладних, рахунках, договорах та чеках згідно позовної заяви (а. с. 2-9), а також їх обсяг, не вбачається можливим (там же).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України  способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі  № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18,від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третья статті 368 ЦК України)
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Суд апеляційної інстанції встановив, що сторони, перебуваючи у шлюбі, здійснювали будівництво нового будинку за спільні кошти, оскільки спільно проживали та вели спільне господарство.
Представник відповідача у суді першої інстанції не заперечував, що сторони у справі перебуваючи у шлюбі почали будівництво нового будинку, проте будівництво здійснювалося за рахунок відповідача, оскільки вона мала більший дохід ніж позивач.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Аналізуючи законодавство та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, Верховний Суд виходить з того, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, провадження № 61-21466св18.
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеного в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Суди встановили, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 липня 2017 року № 1603/17-43 новостворений об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, є об`єктом нерухомості - житловим будинком зі ступенем будівельної готовності 67 %.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 липня 2017 року № 1603/17-43 технічна можливість розподілу незавершеного будівництвом будинку та надвірних споруд, що розташовані на земельних ділянках, кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, 3223110100:01:011:0021, за адресою:        АДРЕСА_1 , по 1/2 частині кожному співвласнику                 (з відхиленням від вказаних часток) існує. Можливі варіанти розподілу викладено              в дослідницькій частині з шостого питання та зображено в додатку № 2 до висновку, варіант № 1, 2.
Суд апеляційної інстанції встановив, що незавершений будівництвом житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак не звернув уваги, що ступінь будівельної готовності становить 67 %, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, тому висновок про визнання за сторонами права власності на 1/2 частки будівельних матеріалів та конструктивних елементівне відповідає способу захисту, установленому законом та завданням цивільного судочинства, зокрема ефективному захисту прушених, невизнаних або оспорюваних прав (стаття 2 ЦПК України).
Верховний Суд виходить із встановлених обставин справи: спірний незавершений будівництвом житловий будинок набутий та будувався сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, між сторонами відсутні будь-які домовленості щодо поділу вищевказаного спільного майна, отже, частки сторін в праві власності на спірне майно є рівними. 
З огляду на те, що ступінь незавершеного будівництвом житлового будинку   становить 67 % та існує технічна можливість його поділу, Верховний Суд дійшов висновку про зміну резолютивної частини оскаржуваного рішення, а саме: визнання незавершеного будівництвом житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: ж АДРЕСА_1 область, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 ідеальній частці належного їм на праві спільної сумісної власності незавершеного будівництвом житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: ж АДРЕСА_1 .
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази, які підтверджують, що дохід відповідача більший ніж позивача, тому її вклад у будівництво вагоміший, оскільки не спростовують встановлені обставини, що незавершений будівництвом будинок є спільною сумісною власністю сторін.
Не є підставою для скасування судового рішення відповідно до статті 411 ЦПК України доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, не повідомивши належним чином про дату та час судового засідання, чим позбавив права на судовий захист, оскільки у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції представник відповідача брав участь (т. 2, а. с. 67), отже, відповідач реалізував надані йому законом процесуальні права в суді апеляційної інстанції.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції неправомірно залучив до участі у справі третю особу, яка у суді першої інстанції участь не брала, оскільки третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучив до участі у справі суд першої інстанції за клопотанням ОСОБА_1 , що підтверджується журналом судового засідання від 01 грудня 2016 року (т. 1, а. с. 96).
Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну резолютивної частини постанови Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2018 року.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, постанову Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2018 рокузмінено в резолютивній частині, то Верховний Суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2  задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2018 року змінити, виклавши її резолютивну частину в такій редакції.
Визнати незавершений будівництвом житловий будинок, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнатиза ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 ідеальній частці належного їм на праві спільної сумісної власності незавершеного будівництвом житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер 3223110100:01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
                                                                                                          А. С. Олійник 
                                                                                                          С. О. Погрібний
                                                                                                          В. В. Яремко