П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/54/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Бошкова Юлія Миколаївна  
Суддя-доповідач -  Кузьменко Л.В.   
28 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьменко Л.В. 
суддів:  Совгири Д. І.  Франовської К.С. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року  (рішення ухвалене суддею Бошковою Ю.М. 11.03.2020 року в м.Вінниця, повний текст судового рішення складено 23 березня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України про стягнення заборгованості по виплаті пенсії, 
В С Т А Н О В И В :
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної пенітенціарної служби України 59180,48 грн невключеної в розрахунок та невиплаченої різниці пенсії за вислугу років.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій Державної пенітенціарної служби України щодо невиплати різниці пенсії ОСОБА_1 вислугу років у сумі 59180,48 грн. на підставі постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.12.2006 року, якою зобов`язано Державний департамент України з питань виконання покарань зробити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з вересня 2005 року по грудень 2006 року та на майбутнє з включенням грошової винагороди в розрахунок для призначення пенсії щомісячно в сумі 5874,53 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає що  дії Державної пенітенціарної служби України щодо невиплати йому різниці пенсії за вислугу років у сумі 59180,48 грн. на підставі постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.12.2006 року, якою зобов`язано Державний департамент України з питань виконання покарань зробити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з вересня 2005 року по грудень 2006 року та на майбутнє з включенням грошової винагороди в розрахунок для призначення пенсії щомісячно в сумі 5874,53 грн є протиправними.
17 червня 2020 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому  відповідач заперечує проти доводів наведених в апеляційній скарзі. Вважає, що викладені позивачем у позові по справі №120/54/20-а, не можуть бути питаннями нового позову, а є питаннями виконання судового рішення у справі №2-а-999/06. Вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а отже, в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача належить залишити без задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах кримінально-виконавчої системи та звільнений згідно наказу управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області з 31.08.2005 року у зв`язку із вислугою років та виходом на пенсію.
Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.12.2006 року справа №2-а-999/06 зобов`язано Державний департамент України з питань виконання покарань зробити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з вересня 2005 року по грудень 2006 року та на майбутнє з включенням грошової винагороди в розрахунок для призначення пенсії щомісячно в сумі 5874,53 грн.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, станом на день звернення до суду з цим адміністративним позовом постанова Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.12.2006 року у справі №2-а-999/06 не виконана.
18.09.2019 року позивачем направлено на адресу відповідача вимогу щодо сплати заборгованості.
Листом від 08.10.2019 року повідомлено ОСОБА_1 про відсутність правових підстав щодо виконання направленої вимоги, оскільки позивачем не долучено належним чином засвідчені копії судових рішень.
03.11.2019 року ОСОБА_1 надіслано на адресу відповідача належним чином засвідчену копію постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.12.2006 року справа №2-а-999/06.
Однак, на своє звернення позивач відповіді не отримав .
Вважаючи, що його права на виплату пенсії порушені, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з вересня 2005 року по грудень 2006 року та з включенням в розрахунок для призначення пенсії грошової винагороди щомісячно в сумі 5874,53 грн захищене судом в межах розгляду справи №2-а-999/06, рішення у якій набрало законної сили і підлягає виконанню. Суд першої інстанції вказав, що Позивачем не вірно обраний спосіб захисту своїх прав, оскільки заявлена вимога позивача стосується виконання рішення у справі №2-а-999/06.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Стаття 129-1 Конституції України та стаття 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.
У відповідності до ч.1 ст. 7 вказаного Закону, виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
З огляду на вказане вбачається, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.
Так, положеннями Закону України "Про виконавче провадження" визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Згідно з ч.3 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Таким чином, із системного аналізу вказаних законодавчих норм слідує, що у випадку наявності обставин, які ускладнюють або унеможливлюють виконання судового рішення, сторона або державний виконавець можуть звернутися до суду із заявою про встановлення способу виконання рішення.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).
Така мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі " ОСОБА_2 проти України", п. 64).
Також, засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі №0840/3112/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів вказує на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.12.2006 року справа №2-а-999/06 зобов`язано Державний департамент України з питань виконання покарань зробити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з вересня 2005 року по грудень 2006 року та на майбутнє з включенням грошової винагороди в розрахунок для призначення пенсії щомісячно в сумі 5874,53 грн.
ОСОБА_1 звертався з заявою про примусове виконання виконавчого листа №2-а-999/06, виданого 30.10.2014 року Вінницьким міським судом, до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби, де 18.03.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №46891978.
Відповідно до ч.1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Однак, стягувач ОСОБА_1 не звертався до суду з окремим позовом, щодо оскарження дій або бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні ВП №46891978 . 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що обраний позивачем спосіб захисту - стягнення з Державної пенітенціарної служби України користь ОСОБА_1 59180,48 грн. невключеної в розрахунок та невиплаченої різниці пенсії за вислугу років, не буде мати наслідком захисту прав позивача, оскільки зазначена вимога стосується  виконання судового рішення у справі №2-а-999/06. Відповідно позивачем обраний неналежний спосіб захисту його прав.
Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими доводи позивача відхилені.
Окрім того, обґрунтування апеляційної скарги позивача зводяться виключно до непогодження з оцінкою, наданою судом першої інстанції, повно і всебічно встановленим обставинам справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, не встановлено.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  28 липня 2020 року.

Головуючий	 	 	Кузьменко Л.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Франовська К.С.