КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України
22 червня 2020 року                                                                                     місто Київ
Справа №761/9285/17 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Нежури В.А. 
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва, у складі судді Шевченко Тетяни Миколаївни, від 20 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. 
У січні 2020 року позивач звернувся з заявою про забезпечення позову. Просив вжити заходи забезпечення позову в межах заявленої суми позовних вимог, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа 86,80 кв.м., житлова площа 34,4 кв.м. реєстровий номер 30749143, яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Зазначав, що ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за договором позики перед ним, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 8 474 896, 69 грн. Оскільки вказана сума грошових коштів є великою, то в нього є всі підстави вважати, що ОСОБА_2 не має намір після задоволення позовних вимог повернути суму боргу в добровільному порядку, а напроти буде намагатися здійснити всі необхідні дії щодо відчуження належного йому майна задля уникнення стягнення в примусовому порядку. 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити. Вважав, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
Свій відзив на апеляційну скаргу подав ОСОБА_2 та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.  
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджене, що з метою забезпечення позовних вимогОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа 86,80 кв.м., житлова площа 34,4 кв.м. реєстровий номер 30749143, яка належить на праві власності ОСОБА_2 .
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Ці висновки щодо застосування наведених норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (провадження № 61-9850св19).
Приймаючи судове рішення про відмову у задоволені заходів забезпечення позову, районний суд наведений висновок узяв до уваги та виходив з того, що заявником факт існування ризику реалізації вказаного майна належним чином не обґрунтовано і доказів на підтвердження даної обставини не надано. 
Колегія суддів, не зважаючи на заперечення апеляційної скарги, з наведеними доводами суду першої інстанції погодилася, оскільки висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, під час вирішення питання про забезпечення позову у даній справі, дав належну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу, а також прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Всупереч твердженням апелянта, саме по собі посилання у заяві на можливість відчуження спірної квартири без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення вимог ОСОБА_1 .
Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду висловлену 02 вересня 2019 року у справі 917/137/19 висновків суду не спростовують, а свідчать про помилкове тлумачення апелянтом процесуального законодавства.   
Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали, апеляційна скарга не містить. 
Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За наведеного, ухвалу районного суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.
Тому, керуючись ч. 6 ст. 259, 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови виготовлений 25 червня 2020 року. 
Судді:                                                                                             С.В. Лівінський,
 
Р.В. Березовенко,
 
В.А. Нежура