Номер провадження: 22-ц/813/1996/20 
Номер справи місцевого суду: 496/1512/19
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 496/1512/19
Номер провадження: 22-ц/813/1996/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи: 
- позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
- відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», поданою представником - Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Дранікова С.М. 29 серпня 2019 року,

встановив:

У квітні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК (далі – Банк) звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.10.2015 року станом на 17.03.2019 року в загальному розмірі – 50 645,57 грн., яка складається з: – заборгованість за тілом кредиту – 30 278,14 грн.; – заборгованість за простроченим тілом кредиту – 6 570,92 грн.; - заборгованість за нарахованими відсотками – 0,00 грн.; - заборгованість з нарахованої пені за прострочене зобов`язання – 10 608,63 грн.; - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. – 300,00 грн.; - штраф (фіксована складова) – 500,00 грн.; - штраф (процента складова) – 2 387,88 грн..
Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 28.10.2015 року, згідно якої отримала кредит у розмірі – 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у Заяві.
При укладанні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4. Договору відповідачка дала згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.
Згідно п.2.1.1.5.7 Договору власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту.
Овердрафт - короткостроковий кредит, який надається Барком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування (п. 1.1.1. 63 Договору).
Пунктом 1.1.3.2.4 Договору для Банку передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору.
Згідно п.п. 1.1.6.1, 1.1.6.2 Договору зміни в Умови та правила надання банківських послуг вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнтів про внесені зміни шляхом використання різних каналів зв`язку. 
На підставі п. 2.1.1.5.5 Договору відповідачка зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором.
Пунктом 2.1.1.5.6 Договору передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за Договором Позичальник зобов`язаний на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди Банку.
Пунктом 2.1.1.12.1 Договору сторонами погоджено, що зобов`язання клієнта з повернення тіла кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальна заборгованість клієнта є борговими зобов`язаннями.
Згідно п. 2.1.1.12.2 Договору в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійсненні трати, за користування кредитом клієнт сплачує Банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https//privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору.
У разі виникнення простроченого кредиту згідно п. 2.1.1.12.2.1. Договору клієнт сплачує Банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування.
При непогашені суми простроченого кредиту згідно п. 2.1.1.12.6.1. Договору на суму від 100 грн., клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https//privatbank.ua/kredity/. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. 
Банк свої обов`язки за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
У порушення умов кредитного договору відповідачка зобов`язання в повному обсязі не виконувала, у зв`язку з чим станом на 17.03.2019 р. виникла заборгованість у загальному розмірі – 50 645,57 грн., яка складається з: – заборгованість за тілом кредиту – 30 278,14 грн.; – заборгованість за простроченим тілом кредиту – 6 570,92 грн.; - заборгованість за нарахованими відсотками – 0,00 грн.; - заборгованість з нарахованої пені за прострочене зобов`язання – 10 608,63 грн.; - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. – 300,00 грн.; - штраф (фіксована складова) – 500,00 грн.; - штраф (процента складова) – 2 387,88 грн..
Відповідно до п. 1.1.7.11 Договору він діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує другу сторону про розірвання договору, він автоматично пролонгується на той же строк.
Пунктом 1.1.7.43 Договору сторони передбачили, що дія договору закінчується в момент закриття останнього рахунку/депозиту клієнта, відкритого в рамках Договору або підпадаючого під дію Договору, а також при закінченні використання послуг Банка, передбачених Договором. За наявної у клієнта в момент закриття останнього рахунку клієнта непогашеної заборгованості перед Банком по Договору, в тому числі по овердрафту, а також заборгованості по сплаті комісії перед Банком, дія Договору закінчується після повного погашення заборгованості.
Відповідачка продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів Банку (а. с. 2 – 5 зворотна сторона).
Одночасно з позовом Банк надав суду заяву про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 53) та заяву про розгляд справи за відсутності позивача, в якій не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а. с. 54). 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідачка в судове засідання не з`явилась. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відзив на позов не надала.
Суд першої інстанції вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.
Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 серпня 2019 року вищезазначений позов Банку задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором б/н від 28.10.2015 року у розмірі - 30 278,14 грн..
У задоволенні іншої частини позовних вимог Банку відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку сплачений судовий збір у розмірі – 1 921 грн..
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 28.10.2015 року ОСОБА_1 підписала надруковану Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку про те, що вона отримала картку, про що свідчить її підпис у зазначеній анкеті-заяві.
Відповідачка порушила умови кредитного договору. Згідно наданого Банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 17.03.2019 року становить – 50 645,57 грн., з яких: - заборгованість за тілом кредиту – 30 278,14 грн.; - заборгованість за простроченим тілом кредиту – 6 570,92 грн.; - заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн.; - нарахована пеня за прострочене зобов`язання – 10 608,63 грн.; - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн. - 300 грн.; - штраф (фіксована частина) - 500 грн.; - штраф (процентна складова) – 2 387,88 грн.. 
Банк просить стягнути одночасно пеню, штраф (фіксована частина) та штраф (процентна складова), що є подвійним стягненням. Вказане відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року по справі № 347/1910/15-ц.
В анкеті-заяві позичальника від 28.10.2015 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка ОСОБА_1 та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Вказане підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Банку в частині, що стосується заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі – 6 570,92 грн., пені за прострочене зобов`язання у сумі – 10 608,63 грн., заборгованості з нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у сумі - 300 грн., 
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . Банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.
Проте, оскільки відповідачка відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання, суд першої інстанції вважав, що права Банку порушені і підлягають судовому захисту. З відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі – 30 278,14 грн. (а. с. 65 – 69). 
Банк в апеляційній скарзі оскаржує заочне рішення суду першої інстанції тільки в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафу. Просить рішення суду першої інстанції в оскарженій частині скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пенею та штрафами.
    Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в оскарженій частині заочне рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Апелянт вказує на безпідставну відмову в задоволенні вимог Банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пенею та штрафами. Кредитний договір укладався шляхом укладення договору приєднання. Активація відповідачкою картки, користування картковим рахунком свідчать про те, що відповідачка погоджувалась з умовами договору. Відповідачка частково сплачувала заборгованість. При цьому апелянт посилається на висновки, викладені Верховним Судом у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 року провадження № 755/4365/16-ц, від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17. Відповідачка не заперечувала ознайомлення та підписання Умов та правил надання банківських послуг.
Направлена апеляційним судом ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копія апеляційної скарги. Поштові повідомлення про вручення ОСОБА_1 вказаної поштової кореспонденція повернулися до апеляційного суду з приміткою пошти – «Повернення. Не проживає».
Після отримання відповіді з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області щодо реєстрації місця проживання на адресу ОСОБА_1 знову було направлено копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги. Поштові повідомлення про вручення ОСОБА_1 вказаної поштової кореспонденція повернулися до апеляційного суду з приміткою пошти – «За закінченням встановленого строку проживання».
Після цього копія ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копія апеляційної скарги були направлені на адресу об`єднання співвласників багатоквартирного будинку за адресою проживання ОСОБА_1 .. Вказане ОСББ отримало кореспонденцію, однак відповіді на адресу суду не направила. Одночасно на офіційному веб-сайті Одеського апеляційного суду було розміщене повідомлення ОСОБА_1 про наявність ухвали Одеського апеляційного суду про відкриття провадження у порядку спрощеного провадження. 
Відзив від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу не надійшов. 
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 – 5 цієї частини. 
Дана справа за ціною позову (50 645,57 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за нарахованою пенею, штрафам сторонами не оскаржується, а тому законність та обґрунтованість рішення в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо необхідності відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту, пенею та штрафами. Вважає, що на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів суд вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищевказаного висновку про необхідність відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального(ст. ст. 11, 15, 16, 192, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 610, 611, 627, 1054 ЦК України)та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. Проте, колегія суддів вважає, що обґрунтування підстав часткового задоволення позову необхідно змінити, виходячи з наступного. 
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
28.10.2015 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а. с. 9). Вказана Анкета-заява містить анкетні дані ОСОБА_1 , відомості щодо місця проживання, місця роботи тощо. Разом з тим, жодних умов щодо нарахування відсотків, пені та штрафу вказана Анкета-заява не містить. 
Згідно вказаної анкети-заяви, наданого Банком розрахунку заборгованості (а. с. 6 - 9)  ОСОБА_1  отримала від Банку кредит у сумі – 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, ліміт якого змінювався.  ОСОБА_1  користувалася кредитом, частково його погашала. Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором, відповідачка порушила умови кредитного договору.
У наданому Банком розрахунку вказано, що заборгованість ОСОБА_1  за вказаним кредитним договором станом на 17.03.2019 року становить у загальному розмірі – 50 645,57 грн., яка складається з: – заборгованість за тілом кредиту – 30 278,14 грн.; – заборгованість за простроченим тілом кредиту – 6 570,92 грн.; - заборгованість за нарахованими відсотками – 0,00 грн.; - заборгованість з нарахованої пені за прострочене зобов`язання – 10 608,63 грн.; - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. – 300,00 грн.; - штраф (фіксована складова) – 500,00 грн.; - штраф (процента складова) – 2 387,88 грн. (а. с. 6 – 8 зворотна сторона). 
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 була освідомлена про розгляд справи судом першої інстанції (а. с. 61). Відсутні докази того, що остання заперечувала ознайомлення та підписання нею доданих Банком до позову Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Умов та правил надання банківських послуг. Не надані такі заперечення і апеляційному суду.
Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Згідно із статями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною
За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно із ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).
За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Щодо вищезначених доводів апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції про відмову у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі – 6 570,92 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання у розмірі – 10 608,63 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у сумі – 300,00 грн., штрафів у загальній сумі – 2 887,88 грн., колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитом, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично позичальник отримав в борг), стягнути, у тому числі, заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі – 6 570,92 грн., нараховану пеню за прострочене зобов`язання у сумі – 10 608,63 грн., заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у сумі – 300,00 грн., штраф (фіксована частина) у розмірі – 500,00 грн., штраф (процентна складова) у розмірі – 2 387,88 грн..
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті банку, як невід`ємні частини вищевказаного кредитного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий Банком до позову витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що вказано й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у провадженні № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період – з часу виникнення спірних правовідносин (27 вересня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09 липня 2019 року надходження позову до суду), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані Банком Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), оскільки такі не містять підпису позичальника викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним – споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи (а. с. 14 - 28), не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 листопада 2011 року шляхом підписання анкети-заяви.
Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, від яких не було відступлено у постанові Верховного Суду в постанові від 06.05.2020 року у справі № 358/384/19.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність відмови у стягненні простроченої заборгованості по тілу кредиту, з посиланням тільки на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17-ц. По даній справі, на відміну від справи, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду, позичальник ОСОБА_1 ні у суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не заперечував ознайомлення та підписання ним доданих Банком до позову Умов та правил надання банківських послуг (ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у позові Банк вказав: «… ОСОБА_1 …отримав(-ла) кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок…» (а. с. 2 зворотна сторона, 4-й абзац зверху).
Згідно Умов та правил надання банківських послуг, які додані Банком до позову, і на які посилається Банк, кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) – розмір коштів, що надаються Банком клієнту на строк, обумовлений у Договорі, на умовах платності та зворотності (п. 1.1.1.54.).
Кредитна карта – платіжна карта зі встановленим кредитним лімітом (п. 1.1.1.55.)
Прострочений кредит – кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті Банку в термін, передбачений Договором (п. 1.1.1.88).
Пунктом 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії Договору він автоматично лонгується на такий самий строк (а. с. 19).
Пунктом 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що після настання зазначеного на картці останнього місяця терміну її дії Банком випускається Картка на новий термін. Термін дії Картки не підлягає продовженню банком в разі надання клієнтом до початку останнього місяця дії картки письмової заяви про закриття рахунку, зке умови відсутності простроченої заборгованості клієнта перед банком за відповідним рахунком.
Під борговими зобов`язаннями за Кредитом Сторони узгодили зобов`язання клієнта з повернення тіла кредиту, відсотків за користування Кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальну заборгованість клієнта (п. 2.1.1.12.1. Договору). 
Форма надання кредиту: «Фінансовий» кредитний ліміт може бути використаний для отримання готівкових коштів з Картрахунку і безготівкових розрахунків за придбані товари чи послуги (п. 2.1.1.12.1.1).
З врахуванням вищевказаних положень Умов та правил надання банківських послуг про строк дії договору та строк дії картки, відсутності у справі доказів перевипуску картки, останнім днем дії договору є – 28.10.2017 року. Доказів щодо іншого строку дії договору, перевипуску картки матеріали справи не містять.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що у наданому Банком розрахунку заборгованості
у стовпчику - «Тіло кредита прострочене на звітню дату» заборгованість станом на 28.10.2017 року зазначена у розмірі – 0,00 грн..
Таким чином, штучно змінюючи ліміт, Банк фактично погашає заборгованість за процентами за користування кредитом (у позові (а. с. 4) заборгованість за нарахованими відсотками – 0,00 грн., у розрахунку заборгованості (а. с. 8 зворотна сторона) заборгованість за нарахованими відсотками – 0,00 грн.) і показує заборгованість по «Тіло кредиту прострочене на звітну дату».
Відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства підстави і предмет позову визначає позивач. Суд визначає правову природу відносин між сторонами спору (надає правову кваліфікацію відносинам сторін), визначає норму матеріального права, яка регулює правовідносини сторін. Банк у позові не вказує, яким чином виникла заборгованість за простроченим тілом кредиту. У позові вказується тільки на те, що ОСОБА_1 отримала кредит у сумі – 15 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а. с. 2 зворотна сторона, 4-й абзац зверху). Також Банк вказує, що Банк має право встановлювати та змінювати кредитний ліміт відповідно до п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору рахунок (а. с. 2 зворотна сторона, 7-й абзац зверху). 
Ні зі змісту позовної заяви, ні з наданого Банком розрахунку заборгованості (а. с. 6 – 8 зворотна сторона) не вбачається отримання відповідачем кредиту у розмірі – 36 849,06 грн. = 30 278,14 грн. (заборгованість по тілу кредиту) + 6 570,92 грн. (заборгованість за простроченим тілом кредиту).
Як вказувалося вище, разом із позовною заявою Банк надав заявупро розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 53) та заяву про розгляд справи за відсутності позивача, в якій не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а. с. 54). 
Таким чином, вимоги Банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту є недоведеними, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити саме за вищевказаного обґрунтування. Оскільки вимоги про стягнення нарахованої пені за прострочене зобов`язання є похідними від стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, у їх задоволенні також необхідно відмовити.
Щодо стягнення пені, нарахованої за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі – 300 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Пред`являючи позовні вимоги про стягнення вказаної пені, Банк послався на витяги з Умов та правил надання банківських послуг та з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а. с. 11 - 44), підписання яких відповідачка не оспорює. Разом з тим, приймаючи до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.05.2020 року у справі № 358/384/19 (ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 263 ЦПК України), колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягення пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі – 300 грн..
Щодо позовних вимог Банку про стягнення заборгованості по штрафам, колегія суддів зазначає наступне.
Цивільно-правова відповідальність – це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення – строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 06.05.2020 року у справі № 358/384/19 від зазначеної правової позиції не відійшов.
Виходячи з вищевикладеного, оскільки беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1  вищевказані зобов`язання за кредитним договором з повернення отриманого кредиту не виконала підлягають задоволенню тільки позовні вимоги Банку про стягення заборгованості за тілом кредиту в розмірі – 30 278,14 грн.. В задоволенні решти позовних вимог, а саме про стягненнязаборгованості за простроченим тілом кредиту – 6 570,92 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання – 10 608,63 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. – 300,00 грн., штраф (фіксована складова) – 500,00 грн., штраф (процента складова) – 2 387,88 грн. необхідно відмовити. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги Банку пробезпідставну відмову судом першої інстанції у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафу, активація картки, користування картковим рахунком свідчать про укладення кредитного договору на визначених Банком Умовах, відповідач не заперечував факт ознайомлення з наданими Банком Умовами та правилами надання банківських послуг є частково обґрунтованими, а саме тільки в частині зміни обґрунтування часткового задоволення позовних вимог Банку. 
Таким чином, апеляційна скарга Банку є частково обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення , якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного обґрунтування часткового задоволення позову Банку, колегія суддів вважає, що рішення мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування. 
В решті рішення необхідно залишити без змін.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», подану представником - Криловою Оленою Леонідівною, - задовольнити частково.

Мотивувальну частину заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 серпня 2019 року - змінити в частині обґрунтування підстав часткового задоволення позову.
В решті рішення – залишити без змін.
    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 
Судді: С. О. Погорєлова
О. М. Таварткіладзе