П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/161/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Дмитришена Р.М.  
Суддя-доповідач -  Франовська К.С.   
09 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Кузьменко Л.В.  Совгири Д. І. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області  про визнання протиправним та скасування наказу №2-12870/15-19-СГ від 31.07.2019 "Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким їй   відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером 0520485000:03:001:0466 орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Сумівської сільської ради Бершадського району Вінницької області із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, зазначивши, що земельна ділянка відноситься до категорії земель історико-культурного призначення, розпорядженнями якими не відноситься до компетенції центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів та  просила зобов`язати відповідача надати їй дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання зазначеної ділянки.зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за №2-12870/15-19-СГ від 31.07.2019 "Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" ОСОБА_1 ;
-зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Сумівської сільської ради Бершадського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області судовий збір у розмірі 840,80 грн .

Не погодившись з  рішенням суду першої інстанції, відповідачем  подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Зазначає, що ділянка, яку бажає отримати позивач, відноситься до категорії земель історико-культурного призначення, розпорядження якими відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України не відноситься до компетенції центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, а тому на підставі ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відмовлено позивачеві в надані такого дозволу.
Крім того, скаржник звертає увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту фактично спрямований на виконання іншого судового рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14.06.2019 року у справі №120/1267/19. Відтак, на думку скаржника, позивачу слід було звертатись до суду із заявою в порядку ст.383 КАС України.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення   сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

13.01.2019 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання згоди на поділ земельної ділянки та надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 га на кожного окремо, з кадастровим номер: 0520485000:03:001:0466 (загальний розмір земельної ділянки: 5,4257 га) з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка знаходиться на території Сумівської сільської ради Бершадського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Наказом за №2-12870/15-19-СГ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 31.07.2019 відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером 0520485000:03:001:0466 орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Сумівської сільської ради Бершадського району Вінницької області із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, зазначивши, що земельна ділянка відноситься до категорії земель історико-культурного призначення, розпорядженнями якими не відноситься до компетенції центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Водночас згідно із інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 15.01.2020 земельна ділянка за кадастровим номером: 0520485000:03:001:0466 зареєстрована із цільовим призначенням: 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).
Не погоджуючись з наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, позивач звернулась до суду з цим адміністративним позовом.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка за кадастровим номером: 0520485000:03:001:0466 за площею 5,4257 га, яка знаходиться на території Сумівської сільської ради Бершадського району Вінницької області і щодо якої позивач порушила питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, відноситься до земель запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), а інформація  про земельну ділянку, як про територію пам`ятки культурної спадщини чи охоронювану археологічну територію, до державного земельного кадастру не внесена і межі земель історико-культурного призначення не визначені.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком, з огляду на наступні обставини.

Частина 1 статті 19 Земельного кодексу України визначає, що землі за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; д) землі історико-культурного призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України).

Згідно з ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

З аналізу наведених норм вбачається, що обласні державні адміністрації наділено повноваженнями розпоряджатися земельними ділянками історико-культурного призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З наведених законодавчих норм вбачається, що однією з підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, є невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць.

Відповідно до ст. 53 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Згідно із ст. 54 Земельного кодексу землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Статтею 150 Земельного кодексу України визначений перелік особливо цінних земель, до яких відносяться, зокрема, землі природно - заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Відповідно до статті 1 Закону України від 08.06.2000 № 1805-III "Про охорону культурної спадщини" (далі Закон №1805) об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність

Пам`яткою культурної спадщини є об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Зони охорони пам`ятки (далі - зони охорони) - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону №1805 археологічним об`єктом є рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.

Статтею 17 Закону №1805 визначено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.

Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, незалежно від форм власності території чи водного об`єкта, на яких вони розташовані, є державною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону №1805 землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації

З висновку Управління культури Вінницької  обласної державної адміністрації від 26.04.2002 №484  вбачається, що  на землях Сумівської сільської ради Бершадського району знаходяться  чотири пам`ятки археології-земля культурно-історичного призначення ( кургани, поселення черняхівської культури).

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону №1805 об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки.

Згідно пункту "б" частини 1 статті 14 Закону №1805 занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки, зокрема, пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Відповідно до довідки  Державного земельного кадастру станом на 15.01.2020  спірна земельна ділянка перебуває у державній власності (землі запасу).

Дані про віднесення земельної ділянки  до категорії земель історико-культурного призначення відсутні.

Разом з тим, однією із функцій землеустрою відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 2 Закону України «Про землеустрій» є встановлення і закріплення на місцевості меж територій історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів. Для організації і встановлення меж територій історико-культурного призначення ст. 47 цього Закону передбачено виготовлення проектів землеустрою в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 1094 від 25 серпня 2004 року.

Регулювання у сфері землеустрою здійснюють Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, а також центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у межах повноважень, встановлених законом (стаття 8 Закону №858).

Відповідно до  статті 47 Закону №858  проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються з метою: а) збереження природного різноманіття ландшафтів, охорони довкілля, підтримання екологічного балансу; б) створення місць для організованого лікування та оздоровлення людей, масового відпочинку і туризму; в) створення приміських зелених зон, збереження і використання об`єктів культурної спадщини; г) проведення науково-дослідних робіт; ґ) встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг; д) визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні земель, встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, а також інформування про такі обмеження землевласників, землекористувачів, інших фізичних та юридичних осіб.

Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.

Правовий режим конкретної земельної ділянки історико-культурного   призначення     визначається шляхом локального регулювання   у проекті землеустрою щодо організації та встановлення меж земель історико-культурного  призначення. Отже, для встановлення правового режиму земель історико-культурного  призначення надзвичайно важливою є функція землеустрою, здійснення якої зокрема включає встановлення і закріплення на місцевості меж територій історико-культурного призначення, а проекти землеустрою щодо організації та встановлення меж територій історико-культурного призначення є одним із видів документації із землеустрою.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 р. [31] проекти землеустрою щодо організації та встановлення меж територій історико-культурного           призначення,  обмежень у використанні земель та їх режимоутворювальних об`єктів визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, зокрема орендарів, межі територій історико-культурного  (охоронні зони) призначення, а  також  установлюють режим використання та охорони їх територій.

Проекти землеустрою щодо організації та встановлення меж територій історико-культурного призначення, обмежень у використанні земель та їх режимоутворювальних об`єктів розробляються на підставі укладених договорів між замовниками документації із землеустрою та її розробниками.

Замовником проекту землеустрою може бути сільська, селищна, міська рада, обласна, районна, Київська або Севастопольська  міська  держадміністрація, землевласник або землекористувач, інша  особа  відповідно  до закону. У разі  прийняття  судом  рішення  про розроблення  проекту землеустрою  його замовником є  фізична або юридична особа, на користь якої прийнято рішення. Згідно з п. 2 Порядку  проект землеустрою розробляється  на підставі: рішення  сільської, селищної, міської ради, обласної, районної, Київської або Севастопольської  міської  держадміністрації, до повноважень  якої належить надання в  користування  або  передання у  власність  земельних ділянок;  договору,  укладеного  між землевласником, землекористувачем і розробником проекту землеустрою; судового рішення.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що проекту землеустрою на земельну ділянку, на якій розміщені пам`ятки археології на предмет встановлення меж земель історико-культурного призначення, не замовлено та не виготовлено.

Відтак,  встановити входить бажана позивачем земельна ділянка до складу земель, які відповідач вважає землями історико-культурного призначення, неможливо.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що  відповідачем не надано доказів того, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель, якими відповідач не розпоряджається, а наявність  на спірній земельній ділянці пам`яток культурної спадщини національного та місцевого значення не є підставою в даному випадку для відмови в належному розгляді клопотання позивача і прийняття щодо клопотання одного з рішень, передбаченого ст.123 ЗК України.

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що  дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно  (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Завданням  адміністративного  судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне  вирішення  судом спорів у сфері  публічно-правових відносин з метою  ефективного  захисту прав, свобод  та інтересів  фізичних осіб, прав  та інтересів юридичних осіб  від порушень з боку  суб`єктів  владних повноважень.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

З приводу правомірності задоволення судом  позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою та доводів касаційної скарги про втручання судами в дискреційні повноваження відповідача, апеляційний суд зазначає наступне.
Задовольняючи зазначену позовну вимогу, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачів є зобов`язання відповідача надати вищезазначений дозвіл.

Колегія суддів  апеляційного суду вважає такі висновки місцевого суду вірними, у зв`язку із наступним.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Відтак, повноваження відповідача у даних спірних правовідносинах не є дискреційними.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Помилковими є доводи скаржника, щодо обрання  способу захисту порушеного права у даній справі з метою виконання рішення у справі №120/1267/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Як встановлено, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду  від 16.06.2019 року у справі № 120/1267/19-а  задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, що полягає у неприйнятті рішення у формі наказу у визначений Земельним кодексом України строк за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 13 січня 2019 року        про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари на території Сумівської сільської ради Бершадського району Вінницької області.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 13 січня 2019 року про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари на території Сумівської сільської ради Бершадського району Вінницької області.

На виконання цього рішення, Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ  №2-12870/15-19-СГ  від 31.07.2019 , яким  відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером 0520485000:03:001:0466 орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Сумівської сільської ради Бершадського району Вінницької області із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, зазначивши, що земельна ділянка відноситься до категорії земель історико-культурного призначення, розпорядженнями якими не відноситься до компетенції центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до  приписів КАС України позивач вправі обирати  на свій розсуд спосіб правового захисту, а тому вважаючи, що прийнятий відповідачем наказ порушує її права, позивач звернулась до суду  саме з адміністративним позовом, а не із заявою в порядку контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі  09 липня 2020 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Кузьменко Л.В.    Совгира Д. І.