УХВАЛА

14 вересня 2020 року 
м. Київ

Справа №  905/343/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Мамалуй О.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" 

на постанову Східного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Россолов В.В., Ільїн О.В., Хачатрян В.С.
від 04.08.2020

за позовом Акціонерного товариства Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" 
до Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь"
про стягнення 63075,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2020 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" (далі - Скаржник) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.08.2020. 

Перевіривши касаційну скаргу, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина 7 статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року у сумі 2 102 гривні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у сумі 63075,00 грн. Відтак справа №905/343/20 у розумінні приписів статті 12 ГПК України є малозначною.

У касаційній скарзі Скаржник зазначає підставами касаційного оскарження підпункти "а", "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України. На думку Скаржника, оскаржувана постанова протирічить правовим висновкам Верховного Суду від 12.02.2018 у справі №906/434/17, від 20.03.2018 у справі №925/1025/17, від 05.02.2019 у справі №914/2339/17, від 05.07.2018 у справі №925/1256/17, що свідчить про фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики. Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції застосував неправильно норми матеріального права, що призводить до формування неправильної неоднорідної правозастосовчої практики в подібних правовідносинах та має суспільний інтерес для залізниці в цілому.

З огляду на зміст касаційної скарги, наведені Скаржником у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що Скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, буде впливати на значну кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Суд не вважає наведені Скаржником обґрунтування такими, що дають підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі, оскільки доводи Скаржника зводяться до висловлення незгоди з оскаржуваною постановою та проханням переоцінки встановлених судом апеляційної інстанції обставин та дослідження доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Посилання Скаржника на ту обставину, що дана справа становить значний суспільний інтерес відхиляються Судом, оскільки одного лише посилання на таку обставину без належного обґрунтування та підтвердженням відповідними належними і допустимими доказами, не може свідчити про наявність значного суспільного інтересу.

Щодо посилань Скаржника на постанови Верховного Суду, Суд зазначає, що обставини наведених справ відрізняються від обставин цієї справи.

Так, у справі №925/1256/17 предметом касаційного оскарження було питання правильності нарахування штрафних санкцій відповідно до статті 118 Статуту  залізниць України, оскільки скаржник вважав, що штраф слід нараховувати не від провізної плати за всю відстань перевезення, а з вартості провізної плати недостачі маси вантажу. Суд зазначив, що провізна плата від якої розраховується розмір штрафу залежить від відстані перевезення, а не від маси вантажу, то розрахунок штрафних санкцій не може здійснюватися від ваги недостачі вантажу, як то помилково стверджує скаржник.

У справі №925/1052/17 підставою для стягнення штрафних санкцій було неправильне зазначення адреси одержувача вантажу, відповідач просив врахувати тяжке фінансове становище та вважав, що суд першої інстанції повинен був з власної ініціативи зменшити розмір штрафу. Відповідач посилався на пункт 3 статті 83 ГПК України у редакції, чинній до 15.12.2017. 

Відповідач у справі №906/434/17 просив зменшити розмір штрафних санкцій у зв`язку з тим, що неправильне зазначення відомостей у накладній не завдало збитків позивачу, та звернувся з клопотанням на підставі приписів пункту 3 статті 83 ГПК України у редакції, чинній до 15.12.2017. Оскільки відповідач не довів та не обґрунтував наявності підстав для зменшення санкцій, враховуючи відсутність виняткового випадку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафу.

У справі №914/2339/17 відповідач зазначав, що суд апеляційної інстанції невірно оцінив його клопотання про зменшення розміру неустойки виключно як таке, що подане з підстав відсутності шкоди, завданої відповідачем позивачу, та надмірності штрафної санкції в порівнянні з провізною платою. Однак Верховний Суд вважав доводи відповідача необґрунтованими, оскільки такі доводи зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким вже надана певна оцінка апеляційним судом.

Обговоривши доводи, зазначені у касаційній скарзі щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження, Суд дійшов висновку про відсутність обставин, що підпадають під дію підпунктів "а", "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, за яких Суд міг би визнати справу №905/343/20 такою, судове рішення у якій може бути переглянуте в касаційному порядку. 

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Отже, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі №905/343/20 за касаційною скаргою Скаржника на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №905/343/20 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.08.2020. 

2. Надіслати копії ухвали учасникам справи.

3. Надіслати скаржнику касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами. Копію касаційної скарги залишити у Верховному Суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                          Г. Вронська

Судді                                                                                                    Н. Губенко

                                                                                                    О. Мамалуй