ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 р.	Справа № 520/6162/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: П`янової Я.В. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Олексіївська виправна колонія (№25)" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2019, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 16.12.19 по справі № 520/6162/19           за позовом      Державної установи "Олексіївська виправна колонія (№25)" до      Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області              
          про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, Державна установа "Олексіївська виправна колонія (№25)", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № 0003701316 від 18.09.2017, № 0003711316 від 18.09.2017, № 0003721316 від 18.09.2017, № 0003731316 від 18.09.2017 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) форми “Ю” №70631-17 від 21.11.2017.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 у задоволенні зазначеного позову відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, неврахування всіх фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що сума виплат, отриманих засудженим не є базою нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору, оскільки виправна колонія не може діяти у правовому режимі звичайного роботодавця, а засуджена до позбавлення волі особа не може бути кваліфікована у якості найманого працівника по відношенню до позивача. Вказує, що як бюджетна неприбуткова установа позивач не забезпечений коштами на оплату праці засуджених, які не є найманими (штатними) працівниками установи. Зазначає, що контролюючим органом не враховано, що відповідно до Кримінально-виконавчого кодексу України державна установа зобов`язана залучати до роботи всіх засуджених, які виявили бажання працювати, і не може порушувати право засуджених на працю, проте для таких працівників виправна колонія не є роботодавцем. Наголошує на тому, що позивач як державна установа - виправна колонія, використовуючи працю засуджених за трудовим договором та без укладення трудового договору керувалась Інструкцією про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 № 396/5, якою не врегульовано питання сплати податку з доходів осіб, засуджених до позбавлення волі, й, відповідно, відрахування з такого доходу військового збору, а також питання сплати з доходів цих осіб єдиного внеску на загальнообов`язкове  державне соціальне страхування. Жодних особливих застережень щодо обов`язку виправних колоній як роботодавців утримувати та сплачувати спірні податки та збори із заробітку засуджених норми чинного законодавства не містять.  Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що нарахування заробітної плати за період з 01.04.2014 року по 31.03.2017 року здійснювалося Державним підприємством “Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№25)”, тому у позивача відсутній обов`язок щодо сплати податку на доходи фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, а отже відсутні також підстави для застосування штрафних санкцій відносно позивача, передбачених абзацом "а" пункту 176.2 статті П6      Податкового кодексу України      з урахуванням вимог пункту 16-1 підрозділу 10      розділу XX Податкового кодексу України.   Відсутність у податковому законодавстві належно закріпленого порядку здійснення сплати податків та єдиних внесків  за працівників - фізичних осіб, які відбувають покарання, дає можливість застосовувати презумпцію   правомірності рішення платника податку  відповідно до підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України. 
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Державна установа “Олексіївська виправна колонія (№25)” зареєстрована як юридична особа     22.03.2000 року в Виконавчому комітеті Харківської міської Ради, свідоцтво про державну реєстрацію від 22.03.2000 року №14801020000053070, є державною установою, органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України.
Позивач перебуває на     обліку в податковому органі. На облік в контролюючих органах юридична особа взята 06.06.2012 за № 70993, станом на час складання акту перевірки 03.08.2017 р. перебувала на обліку в Центральній об`єднаній державній податковій інспекції м. Харкова     (т. 1 а.с. 18).
Фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області проведена документальна планова виїзна перевірка ДУ “Олексіївська виправна колонія (№25)” (податковий номер 08564541) з питань правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку з доходів фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску за період з 01.04.2014 по 31.03.2017, за результатами якої був складений акт від 03.08.2017 №9072/20-40-13-16-07/08564541 (т. 1 а.с. 18-28).
Висновками проведеної перевірки фахівцями податкового органу зафіксовані порушення     ДУ “Олексіївська виправна колонія (№25)”     вимог діючого законодавства України, а саме:
- пп. б п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України № 2755-УІ від 02.12.2010,     Наказу Міністерства Фінансів України №4 від 13.01.2015 р. “Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма № І ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку”, а саме: не повідомлено податкову інспекцію про доходи, виплачені самозайнятим особам за надані послуги та придбані товарно - матеріальні цінності у 1-4кв. 2014 року; не повідомлено податкову інспекцію про доходи у вигляді заробітної плати, виплаченої засудженим у 2-4кв. 2014 року, 1-4кв. 2015 року, 1-4кв. 2016 року. 1 кв.2017 року;
- пп.     168.1.2     п.     168.1     ст.     168, п.     176.2     “а” ст.     176 Податкового Кодексу України № 2755- УІ від 02.12.2010:
податок з доходів фізичних осіб у сумі 314918,95 грн., утриманий з грошового забезпечення атестованих за квітень-грудень 2014 року, установою під час виплати оподатковуваного доходу атестованим перераховано до бюджету несвоєчасно;
податок на доходи фізичних осіб у сумі 369779,26 грн., утриманий з доходів вільнонайманих працівників за квітень-грудень 2014 року, січень-листопад 2015 року, установою під час виплати оподатковуваного доходу перераховано до бюджету несвоєчасно;
податок з доходів фізичних осіб у сумі 2297702,30 грн. утриманий з заробітної плати засуджених, установою від час виплати оподатковуваного доходу станом на 31.03.2017 р. до бюджету не перераховано;
- п. 2 ст.     6. п. 7.1 ст.     7 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-УІ “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”     установою занижено базу нарахування єдиного внеску на суму 522041,84 грн., у тому числі у жовтні 2016 року на суму 64061,66 грн., у листопаді 2016 року у сумі 78319,53 грн., у грудні 2016 року на суму 66145,94 грн., у січні 2017 року у сумі 94652,40 грн., у лютому 2017 року у сумі 121956,25 грн., у березні 2017 року у сумі 84827,91 грн.; у січні 2015 року на суму 767,94 грн., у червні 2015р. на суму 2129,20 грн., у липні 2015р. на суму 2069,03 грн., у серпні 2015р. на суму 2189,39 грн., у вересні 2015р. на суму 3309,62 грн., у грудні 2016р. на суму 994,79 грн., у березні 2017р. на суму 618,18 грн.;
- п. 2 ст.     6. ст.     7 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-УІ “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, а саме: установою занижено суму заробітної плати, з якої утримується єдиний внесок на 10465,18грн., у тому числі у січні 2015 року на суму 767,94 грн., у червні 2015р. на суму 2129,20 грн., у липні 2015р. на суму 2069,03 грн., у серпні 2015р. на суму 2189,39 грн., у вересні 2015р. на суму 3309,62 грн.;
- п.2 ст.6, ст.7 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-УІ “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, а саме: у квітні 2016 року установою занижено суму грошового забезпечення, на яку нараховується єдиний внесок на суму 34145,24 грн.;
- п.2 ст.6, ст.7 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-УІ “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, а саме: у листопаді 2015 року занижено суму допомоги по тимчасовій непрацездатності, на які нараховується єдиний внесок на суму 6906,09 грн.;
- п.2 ст.6, ст.8, п.2 ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-УІ “Про збір га облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, а саме: занижено суму нарахованого єдиного внеску, який нараховується на суму заробітної плати, на 116345,74 грн., у тому числі: у жовтні 2016 року на суму 14093,57 грн., у листопаді 2016 року у сумі 17230,30 грн., у грудні 2016 року на суму 14552.11 грн., у січні 2017 року у сумі 20823,53 грн., у лютому 2017 року у сумі 26830,38 грн., у березні 2017 року у сумі 18662,14 грн.; у січні 2015 року на суму 278,76 грн., у червні 2015р. на суму 772,90 грн., у липні 2015р. на суму 751,06 грн., у серпні 2015р. на суму 794,75 грн., у вересні 2015р. на суму 1201,39 грн., у грудні 2016 р. на суму 218,85 грн., у березні 2017р. на суму 136,00 грн.
- п.2 ст.6, п.2 ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-УІ “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, а саме: занижено суму утриманого єдиного внеску, який утримується з заробітної плати, всього на 376,76 грн., у тому числі: у січні 2015 року на суму 27,65 грн., у червні 2015р. на суму 76,65 грн., у липні 2015р. на суму 74,49 грн., у серпні 2015р. на суму 78,82 грн.,     у вересні 2015р. на суму 119,15 грн.;
- п.2 ст.6, ст.8, ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-УІ “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, а саме: у квітні 2016 року установою занижено суму єдиного внеску, який нараховується на грошове забезпечення на 7511,95 грн.;
- п.2 ст.6, ст.8, ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-У1 “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”: у листопаді 2015 року занижено суму єдиного внеску, який нараховується на суму допомоги по тимчасовій непрацездатності на 2292,82 грн. та суму єдиного внеску, яка утримується з допомоги по тимчасовій непрацездатності на 138,12 грн.;
- пп. 162.1 ст. 162, ст. 163, пп. 168.1.1., 168.1.2 п. 168.1 ст. 168. ст. 171, п.п. 176 “а”, “б” п. 176.2 ст. 176, п 16і підрозділу 10 “Інші перехідні положення” розділу XX “Перехідні положення” Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2735-У1 зі змінами та доповненнями військовий збір за серпень 2014 р. - лютий 2017 р. у сумі 35650,84 грн. перераховано установою до бюджету несвоєчасно, військовий збір за березень 2017 р. у сумі 1272, 40 грн. станом на 31.03.2017 р. до бюджету не перераховано.
На підставі висновків, викладених в акті перевірки № 9072/20-40-13-16-07/08564541 від 03.08.2017 р., контролюючим органом були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:
- № 0003701316 від 18.09.2017, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 2 297 702,30 грн. за податковим зобов`язанням, у сумі 505 593,51 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) та нарахована відповідно до п.п.     129.1.3     п.     129.1     ст.     129 Податкового кодексу України     пеня на суму 124320,98 грн.;
- № 0003711316 від 18.09.2017, яким визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з військового збору у сумі 1272,40 грн., у сумі 25 397,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) та нарахована відповідно до пп.     129.1.3     п.     129.1     ст.     129 Податкового кодексу України     пеня на суму - 3484,65 грн;
- № 0003721316 від 18.09.2017, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у сумі 30 153, 31 грн. та нарахована відповідно до пп.     129.1.3     п.     129.1     ст.     129 Податкового кодексу України     пеня на суму     508,79 грн.;
- № 0003731316 від 18.09.2017, яким нарахована сума штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі 510,00 грн. з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати.
Крім того, контролюючим органом було складено та направлено на адресу позивача податкову вимогу форми “Ю” №70631-17 від 21.11.2017, відповідно до якої загальна сума податкового боргу платника податків станом на 20.11.2017 становила 2 988 921,41 грн.
Позивач, не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями суб`єкта владних повноважень, звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.09.2017 № 0003701316, № 0003711316 та податкової вимоги форми “Ю” №70631-17 від 21.11.2017, суд першої інстанції виходив з недоведеності матеріалами справи протиправність вказаних рішень суб`єкта владних повноважень.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.
Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.
Праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України.
Частиною першою статті 120 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Згідно з частиною першою статті 60-1 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
За правилами частин першої, другої статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) засуджені мають право на загальних підставах на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії засудженим за наявності відповідного права мають призначатися органами Пенсійного фонду України за місцем відбування покарання.
Особи, яким до відбування покарання призначена пенсія, підлягають державному пенсійному забезпеченню на загальних підставах.
Таким чином, засуджені до відбування покарання в місцях позбавлення волі, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковими трудовими договорами, є застрахованими особами, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, а суми виплат, отримані ними, є базою для нарахування податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску, як це передбачено, зокрема Кримінально-виконавчим кодексом України, зміни до якого внесено Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених" від 07.09.2016 № 1492-VIII, який набрав чинності 08.10.2016.
Право на працю засуджених до позбавлення волі реалізується шляхом укладення строкового трудового договору.
Так, відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платником податку на доходи фізичних осіб є податковий агент.
Податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб згідно з підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента-юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Пунктом 176.2 статті 176 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.
Згідно з пунктом 119.2 статті 119 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.
Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.
За правилами частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник єдиного внеску, зокрема, зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз наведених вище норм права у сукупності дає підстави для висновку, що засуджені до відбування покарання в місцях позбавлення волі, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковими договорами, є застрахованими особами, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, а суми виплат, отримані ними, є базою нарахування єдиного соціального внеску. Право на працю засуджених до позбавлення волі реалізується шляхом укладення строкового трудового договору.
Колегія суддів звертає увагу, що трудові відносини засуджених, дійсно, мають свої особливості, проте їх характер та відповідні обмеження не дають підстав вважати, що позивач як державна установа - виправна колонія, використовуючи працю засуджених за трудовим договором, не є їх роботодавцем та не виплачує їм за виконану роботу заробітну плату. Засуджені до позбавлення волі, у даному випадку, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами (але повністю не позбавлені їх).
Жодних особливих застережень щодо обов`язку виправних колоній як роботодавців утримувати та сплачувати спірні податки та збори із заробітку засуджених норми чинного законодавства не містять, а відсутність прямих вимог щодо такого обов`язку для виправних колоній не перешкоджає застосуванню загальних положень законодавства.
Отже, засуджені до позбавлення волі, у даному випадку, незважаючи на специфіку виконання трудових функцій, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія у цих трудових відносинах виступає роботодавцем, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум податку з доходів фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску із заробітної плати платника податку.
Особливості фінансування позивача, організації роботи, забезпечення штатними документами тощо, жодним чином не скасовує обов`язок позивача сплачувати податки та збори і подавати у повному обсязі звітність.
Податковий агент несе відповідальність за неподання, порушення порядку заповнення документів податкової та іншої обов`язкової звітності, порушення строків подання контролюючим органам цієї звітності, недостовірність інформації, наведеної у зазначених документах.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в спірній ситуації виправна колонія в  трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску із заробітної плати таких осіб, при цьому, базою оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід засуджених осіб, які відбувають покарання, та залучаються до робіт, за які виплачується заробітна плата.
Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово розглядав подібні справи та висловлював правову позицію щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, зокрема у постановах від 03.03.2020 у справі № 440/1512/19, від 03.04.2020  у справі № 580/908/19, від 10.06.2020 у справі № 440/2590/19.
Матеріалами справи підтверджено та не спростовано доводами апеляційної скарги те, шо ДУ "Олексіівська виправна колонія (№ 25 )" у періоді, що перевірявся, проводила виплату заробітної плати, при цьому податок на доходи фізичних осіб утримувався, але до бюджету не перераховувався або перераховувся несвоєчасно, а саме: податок з доходів фізичних осіб у сумі 2297702,30 грн. утриманий з заробітної плати засуджених, установою від час виплати оподатковуваного доходу станом на 31.03.2017 до бюджету не перераховано; податок з доходів фізичних осіб у сумі 314918,95 грн., утриманий з грошового забезпечення атестованих за квітень-грудень 2014 року, установою під час виплати оподатковуваного доходу атестованим перераховано до бюджету несвоєчасно; податок на доходи фізичних осіб у сумі 369779,26 грн., утриманий з доходів вільнонайманих працівників за квітень-грудень 2014 року, січень-листопад 2015 року, установою під час виплати оподатковуваного доходу перераховано до бюджету несвоєчасно.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про доведеність податковим органом порушення позивачем  пп.      168.1.2      п.      168.1      ст.      168, п.      176.2      “а” ст.      176 ,  пп. 162.1 ст. 162, ст. 163, пп. 168.1.1., 168.1.2 п. 168.1 ст. 168. ст. 171, п.п. 176 “а”, “б” п. 176.2 ст. 176, п. 16 підрозділу 10 “Інші перехідні положення” розділу XX “Перехідні положення” Податкового кодексу України,  п. 2 ст.  6. п. 7.1 ст.  7 Закону  № 2464-VI.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій (штрафи) в сумі 510,00 грн, оскільки у податкових розрахунках за формою 1ДФ позивач не відображав суми нарахованої та виплаченої заробітної плати засуджених та суми проведених відрахувань податку на доходи фізичних осіб і військового збору у перевіряємий період.
Так само не вбачає колегія суддів в діях відповідача порушень прав позивача в частині складення та направлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) форми “Ю” №70631-17 від 21.11.2017.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач, виступаючи виконавцем перед Державним підприємством "Олексіївська виправна колонія (№25)", не є роботодавцем засуджених, які працювали на замовлення, а тому не зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати податок з доходів фізичних осіб та єдиний внесок із заробітної плати засуджених, як податковий агент.
Враховуючи, що саме Державна установа перераховувала кошти на особові рахунки засуджених до позбавлення волі, як їх заробітну плату, які, у даному випадку, є найманими працівниками, а виправна колонія у цих трудових відносинах виступає роботодавцем, тому на неї покладається обов`язок з утримання та сплати сум податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску із заробітної плати платника податку.
Щодо доводів заявника апеляційної скарги про не підтвердження жодними належними та допустимими доказами заборгованості по сплаті податку на доходи фізичних осіб протягом 2005-2014 року у сумі 2231838,54 грн, колегія суддів зазначає таке.
Так, позивачем до матеріалів справи надано довідку за підписом керівника т.в.о. головного бухгалтера та баланси за формою № 1 з додатком 24 за період 2005-2014 роки, з яких вбачається, що заборгованість по сплаті податку на доходи фізичних осіб протягом 2005-2014 року(станом на 01.04.2014) становить у сумі 2273828,71 грн.  
В той же час в акті перевірки відображено, що станом на 01.04.2014 відповідно до регістрів бухгалтерського обліку(641/4 "Розрахунку за платежами і податками в бюджет засуджені)  в Державній установі "Олексіївська виправна колонія (№25)" рахувалась заборгованість з податку на доходи фізичних осіб, утриманого з джерела виплати, в сумі 2231838,54 грн, тобто податковим органом враховано меншу суму заборгованості, ніж вказує позивач.  
В свою чергу, позивач не спростовує ту суму заборгованості, яка визначена відповідачем в акті перевірки та врахована під час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, у зв`язку з цим в межах розгляду цієї справи відсутні підстави для врахування інших сум ніж ті, що зазначені  в акті перевірки.  
Щодо доводів заявника апеляційної скарги про те, що Інструкцією про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 № 396/5, не врегульовано питання сплати податку з доходів осіб, засуджених до позбавлення волі, колегія  суддів зазначає таке.
Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в ієрархії нормативно-правових актів має вищу юридичну силу ніж Інструкція про умови праці та заробітну працю засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 № 396/5, тому застосуванню підлягають норми саме цього Закону, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Оскільки, перелік відрахувань із заробітної плати, передбачених в пункті 6.3 зазначеної Інструкції, не є вичерпним, тому відсутність в ньому єдиного внеску, не позбавляє платника податків обов`язку виконання приписів вказаного Закону.  
Конституційний Суд України у рішенні від 16.01.2003 № 1-рп/2003 у справі N1-3/2003 зазначив, що після Конституції України, що має найвищу юридичну силу (частина друга статті 8), закони в ієрархії нормативно-правових актів посідають провідне місце.
Суд апеляційної інстанції не вбачає у межах цієї справи наявності ознак, які дають підстави застосування в межах реалізації податкового принципу презумпції правомірності рішення платника податку закріпленого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, положень пункту 56.21 статті 56 цього кодексу
Враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані рішення податкового органу винесені на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що визначені законодавством України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Олексіївська виправна колонія (№25)"  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 по справі                           № 520/6162/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	Я.В. П`янова    С.С. Рєзнікова   	
Повний текст постанови складено  07.07.2020.