КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 761/4933/15-ц                      Головуючий у 1-й інстанції суддя: Савицький О.А.
 
07 липня 2020 року                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.,
секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду та з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 25.07.2018 просила стягнути з ОСОБА_2 на грошові кошти в розмірі 132 200,00 грн., що еквівалентно 5 000,00 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму грошових коштів у розмірі 132 000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 565 грн., а всього загальною сумою 133 565, 60 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального, не встановлення всебічних обставини справи.
В обґрунтування своїх доводів вказує, що під час нового розгляду даної справи прийняття до уваги заяви позивача про зміну предмету позову від 25.07.2018 є незаконним та суперечить нормам ЦПК України.
Зазначає, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Звертає увагу на те, що позивач звертається до суду з вимогою про повернення коштів, які були вже їй сплачені.
ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не подала.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.
ОСОБА_3 заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2795/2020	
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 5 000,00 доларів США від продажу автомобіля від імені позивачки обумовило виникнення в нього обов`язку щодо передачі цих грошей останній.
З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що автомобіль «Volkswagen Т4», номерний знак НОМЕР_1 на праві власності належав ОСОБА_3 
16.07.2009 чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_5 діючи від її імені на підставі довіреності від 05.04.2008, видав ОСОБА_2 в порядку передоручення довіреність на право розпорядження та продажу автомобіля марки «Volkswagen Т4», державний номерний знак НОМЕР_1 , строком до 05.04.2011.
02.12.2010 ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності в порядку передоручення, продав автомобіль марки «Volkswagen Т4», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_6 за 5 000,00 доларів США, про що свідчить відповідна розписка від 02.10.2010.
Позивач зазначила, що автомобіль було продано відповідачем від імені та в її інтересах, однак гроші від продажу автомобіля нею отримані не були, тому звернулася до суду із відповідним позовом.
Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Встановлено, що 02.12.2010 ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності в порядку передоручення, продав належний їй автомобіль марки «Volkswagen Т4», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_6 за 5 000,00 доларів США, про що свідчить відповідна розписка від 02.10.2010.
Позивач зазначила, що автомобіль було продано відповідачем від імені та в її інтересах, однак гроші від продажу автомобіля нею отримані не були, тому звернулася до суду із відповідним позовом.
Таким чином, отримання  ОСОБА_2 грошових коштів від продажу автомобіля від імені позивачки обумовило виникнення у нього обов`язку передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Зважаючи на те, що  ОСОБА_2 обов`язку щодо повернення належних позивачу коштів не виконав, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про задоволення позову правильними.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення відповідних коштів позивачу, посилаючись на те, що багато часу пройшло з того моменту.
Посилання в апеляційній скарги на неналежне повідомлення відповідача про час та місце слухання справи, на думку колегії суддів, не спростовує висновків суду першої інстанції враховуючи, що справа розглядалася тривалий час і відповідачу було відомо про її існування, але рухом останньої він не цікавився. На підставі викладеного колегія суддів вважає, що відповідач розпоряджався своїми процесуальними правами на власний розсуд.
Доводи про те, що вищезгадане процесуальне порушення не дало йому можливості своєчасно підготуватися до розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки позивач змінив підставу та предмет позову, на думку колегії суддів, також не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки будь-яких нових доказів на спростування доводів позивача представник відповідача в суд апеляційної інстанції не надав. Більш того, в суді апеляційної інстанції ним фактично була оголошена нова версія отримання відповідачем спірного автомобіля, яка в суді першої інстанції взагалі не розглядалася.
Посилання представника відповідача на застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строків позовної давності на думку колегії суддів також не заслуговує на увагу, оскільки матеріали справи містять данні про те, що такій строк позивач не пропустила.   
Інші доводи апеляційної скарги не стосуються розгляду справи по суті та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.
Враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 09.07.2020.
 
Головуючий:                                                            В.В. Саліхов

Судді:                                                                        І.М. Вербова

                                                                                   Н.В. Поліщук