ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1077/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №691/1343/19 Категорія: 304090000 	Черненко В. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 липня 2020 року м. Черкаси 
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на заочне рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі – АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням ним умов кредитного договору № б/н від 20 вересня 2012 року.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 20 вересня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Своїм підписом відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг, а позичальник заявою підтверджує той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.
При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. 
Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах кредитного ліміту.
Відповідач, в свою чергу, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у наданому позивачем розрахунку.
У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач, станом на 24 вересня 2019 року, має заборгованість 22 814, 95 грн., з яких 9 631, 08 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 4 128, 51 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0, 00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 6 992, 74 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 500, 00 грн. – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи 500, 00 грн. (фіксована частина) та 1 062, 62 грн. (процентна складова). 
Вказану заборгованість та 1 921 грн. судових витрат банк і просив стягнути з ОСОБА_1 . 
Заочним рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що банком при укладенні кредитного договору не були дотримані вимоги, встановлені ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з позивачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Районним судом встановлено, що позичальник користувався кредитним лімітом та вчиняв дії щодо сплати заборгованості, що свідчить про визнання ним факту отримання кредитних коштів. Суд виходив із узгодженого сторонами в анкеті-заяві кредитного ліміту у 2500,00 грн., визначив факт погашення відповідачем за двома розрахунками, наданими банком, заборгованості на суму 63 682,25 грн., тому прийшов до висновку про безпідставність вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та іншими вимогами позивача.
Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням суду про відмову у позові. 
Банк зазначає, що суд першої інстанції всупереч нормам матеріального та процесуального права без належних на те підстав звільнив відповідача від обов`язку сплати заборгованості за кредитним договором. Так, суд не перевірив розрахунку заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору протягом 2017-2019 рр., частково сплачуючи заборгованість за договором, у тому числі відсотками, пенею та комісією, а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розмірі встановлених обов`язкових платежів.
До апеляційної скарги апелянт додав виписку по картковому рахунку та довідку про зміну умов кредитування. Такі докази до суду першої інстанції не надавались.
Вважаючи підтвердженими свої позовні вимоги, а висновки суду – безпідставними, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов`язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, у розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором.
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 20 вересня 2012 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку (а.с. 16-17).
При цьому, в анкеті-заяві, окрім персональних даних, міститься інформація про обраний позичальником вид платіжної картки – кредитка «Універсальна» з визначенням бажаного кредитного ліміту – 2500,00 грн. Порядок нарахування відсотків за кредитом та штрафних санкцій в анкеті-заяві не врегульовано.
З матеріалів справи, а саме, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 20 вересня 2012 року встановлено, що станом на 24 вересня 2019 року відповідачем погашено заборгованість: за тілом кредиту – 38 531, 74 грн.; за простроченим тілом кредиту - 9 764, 37 грн.; по пені (штрафам), комісії – 1 200 грн. Погашення банком по нарахованим та простроченим відсоткам за користування кредитними коштами не проводилося. (а.с. 15)
Загальна заборгованість за наданим кредитом визначена банком у наданому ним розрахунку і становить: 22 814,95 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту – 9 631, 08 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту – 4 128, 51 грн.; нарахована пеня за прострочене зобов`язання – 6 992, 74 грн.; заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. – 500 грн.; заборгованість по судовим штрафам – 1 562, 62 грн. 
За змістом наданого банком розрахунку є очевидним здійснення операцій позичальником по картковому рахунку, тому судом першої інстанції обгрунтовано встановлено наявність кредитних правовідносин між сторонами.
Предметом позову є стягнення заборгованості за тілом кредиту, простроченим тілом, а також неустойкою (пенею та штрафом). При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
На підтвердження наявності заборгованості за усіма його складовими банк надав до суду першої інстанції витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна», який передбачає чотири види Тарифів в залежності від типу кредитної картки: «Універсальна - 30 днів пільгового періоду», «Універсальна - 55 днів пільгового періоду», «Універсальна - Contract», «Універсальна - Gold».
Кожен вид кредитної картки передбачає пільговий період, базову процентну ставку на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів.
Наведені Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування позичальником не підписані.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Судом першої інстанції вказана правова позиція правомірно врахована в ході ухвалення оскаржуваного рішення.
Оскільки наявність підстав для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафами за несвоєчасну сплату кредиту, позивач обґрунтовує саме цими умовами публічного договору, до яких приєдналась відповідачка, зокрема, тими, що викладені в «Умовах та правилах надання банківських послу» та «Тарифах Банку», таке обгрунтування визнається апеляційним судом безпідставним.
Доводи апелянта в частині того, що активація відповідачем кредитної картки, користування кредитним рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору саме на визначених Умовами та Правилами надання банківських послуг умовах спростовуються посиланням на вищевказану правову позицію ВС, застосування якої дозволяє дійти усталеності, єдності та передбачуваності судової практики, що відноситься до реалізації принципу верховенства права у вирішенні судами спорів.
З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник користувався наданим банком кредитним лімітом і станом на момент звернення з позовом, має заборгованість за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту.
При цьому, з розрахунку також видно, що банк погашав заборгованість за відсотками за рахунок кредитних коштів в межах кредитного ліміту. Позивачем зазначено, що прострочене тіло кредиту є складовою фактично отриманих коштів. Однак, у зв`язку з тим, що в підписаних відповідачем документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення простроченого тіла кредиту в тій сумі, яку заявив позивач.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному випадку банк має право на стягнення тіла кредиту. На підтвердження своїх вимог відносно боржника ОСОБА_1 банк надав до суду відповідний розрахунок. Відповідач не надав до суду належних доказів щодо спростування розміру заборгованості та не заявляв клопотання про проведення судової економічної експертизи.
В розрахунку заборгованості, наданого банком, визначено, що позичальник погасив заборгованість за тілом кредиту – 38 531, 74 грн.; за простроченим тілом кредиту - 9 764, 37 грн.; по пені (штрафам), комісії – 1 200 грн. (всього на суму 49 496, 11 грн.)
Отже банк підтвердив, що після внесення позичальником сум на погашення кредиту станом на 24 вересня 2019 року, заборгованість за тілом кредиту становила 9 631, 08 грн.
Прийшовши до висновку про неправомірність нарахування банком заборгованості позичальника за простроченим тілом кредиту, пені (штрафів), комісії (з підстав відсутності доказів про узгодження таких умов з позичальником на момент укладення договору), колегія суддів погоджується з тим, що сплачені відповідачем суми, які зараховані банком в погашення цих позицій, слід врахувати в погашення залишку заборгованості по тілу кредиту.
Оскільки в погашення простроченого тіла кредиту та пені (штрафів) банком було зараховано сплату 10 964,37 грн., що перевищує заборгованість за тілом кредиту 9 631, 08 грн., суд правомірно визнав вимогу банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту безпідставною.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник подав до суду нові докази, які не були надані суду першої інстанції. Зокрема, апеляційному суду надано виписку з банківського рахунку (а.с. 100-114) та довідку про зміни умов кредитування (а.с. 115)
За вимогами ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Надаючи в суд апеляційної інстанції нові докази на підтвердження своїх вимог, заявник не обґрунтував причини неможливості їх подання до суду першої інстанції. За таких обставин, колегія суддів не може визнати, що докази не були подані в місцевий суд за виняткових обставин, які не залежали від волі заявника. 
Тому докази, додані до апеляційної скарги і які не були надані в суд першої інстанції, не беруться до уваги апеляційним судом.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про те, що між сторонами був укладений договір приєднання на тих умовах, що заявляє позивач, зокрема, і щодо нарахування та розміру простроченого тіла кредиту, пені і штрафів, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права з посиланням на останні правові висновки Верховного Суду, тому правомірно зазначив, що позивач має право на стягнення тіла кредиту, відмовивши в задоволенні позовних вимог про стягнення простроченого тіла, відсотків на прострочений кредит, пені та штрафів.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді