Постанова
Іменем  України 
 
23 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 756/15125/16-ц
провадження № 61-17858св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,                    Зайцева А. Ю.,                     
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року  у складі судді  Тітова М. Ю., постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня                          2019 року у складі колегії суддів:  Матвієнко Ю. О., Іванової І. В.,                          Мельника Я. С.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого  2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - Приватний нотаріус КМНО) Лазарєва Л. І., Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, вселення та визначення порядку користування квартирою.
 
Позовна заява мотивована тим, що з вересня 2009 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. В період спільного проживання позивач завагітніла та 09 квітня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, а у ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_4 . Також від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1
 
Після реєстрації шлюбу та народження першої дитини подружжям було прийнято рішення придбати у сумісну власність квартиру, частину грошових коштів на яку у розмірі 60 000 дол. США запропонували надати батьки позивачки як подарунок сім`ї на народження онуки. Іншу частину коштів для придбання житла зобов`язався внести відповідач.
 
У жовтні 2010 року ОСОБА_2 , діючи зі згоди позивача та в інтересах сім`ї, уклав з УК «Екосорб» та ОСОБА_6 договір № 93/2П-ГС про відступлення права учасника, згідно з яким прийняв на себе замість                ОСОБА_6 його права як учасника інвестування будівництва квартири                    АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що після укладення договору відступлення за отримані майнові права                       ОСОБА_6 була виплачена обумовлена сума в розмірі, еквівалентному 140 000 дол. США,  з яких 60 000 дол. США було передано безпосередньо в день укладення договору батьком позивача, а інші кошти передавалися у період з листопада 2010 року та до березня 2011 року.
 
У травні 2011 року ОСОБА_2 отримав правовстановлюючі документи на спірну квартиру.
 
З вересня 2015 року шлюбні відносини між подружжям були припинені, після чого позивач разом з малолітніми дітьми переїхала на проживання до спірної квартири, яку вона вважала спільною сумісною власністю подружжя.
 
У травні 2016 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 26 січня                  2016 року без її згоди подарував цю квартиру своїй дочці від першого шлюбу ОСОБА_3 та самоуправно вселив її в квартиру, змінивши у ній замки, в результаті чого позивач та малолітні діти позбавлені доступу до свого житла та речей, які там знаходяться. 
 
Також, у 2016 році позивачка дізналася, що в тексті договору відступлення прав учасника міститься описка в даті його укладання, а саме: зазначено 28 грудня 2009 року, тоді як фактично договір був підписаний 27 жовтня 2010 року. ОСОБА_2 використав цю технічну помилку та заволодів квартирою одноособово, чим порушив права позивача ОСОБА_1 .
 
На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просила: встановити юридичний факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та дружини, з 01 вересня                       2009 року до 08 квітня 2010 року ; встановити юридичний факт технічної помилки в тексті договору № 93/2П-ГС про відступлення права учасника, укладеного між УК «Екосорб», ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , у вигляді неправильно вказаної дати договору, яка зазначена як «28.12.2009»; встановити юридичний факт укладання та підписання вказаного договору 27.10.2010; визнати недійсним свідоцтво НОМЕР_1 від 12 травня                      2011 року про право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу КМДА                  № 518-С/КІ від 27 квітня 2011 року; визнати право спільної сумісної власності на цю квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках -                 по Ѕ за кожним; визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 26 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лазаревою Л. І., та повернути сторони в первісне положення; скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 27937055 від 26 січня 2016 року, здійснену на підставі вказаного договору дарування; вселити ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 ; визначити порядок користування квартирою, надавши ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми в користування більшу кімнату площею 23,3 кв. м, ОСОБА_2 надати в користування меншу кімнату площею 15,9 кв. м, а кухню, коридор, вбиральню та гардеробну залишити в загальному користуванні.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано договір дарування квартири від 06 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лазарєвою Л. І. та зареєстрований в реєстрі за № 104, недійсним.
 
Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме:
 
- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири                     АДРЕСА_1 .
 
- визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Вселено ОСОБА_1 та малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 .
 
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та для потреб сім`ї, що дозволяє надати їй правовий статус спільної сумісної власності.
 
Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 06 січня 2016 року підлягають задоволенню, оскільки спірний договір дарування квартири укладений без згоди позивача, при цьому відсутні підстави для скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень                                   від 26 січня 2016 року, оскільки визнання договору дарування недійсним є підставою для її скасування.
 
Оскільки спірна квартира є спільною власністю подружжя, а отже підлягає поділу між ними в рівних частинах з урахуванням приписів частин першої, другої статей 60, 61, частини першої статті 69, частини першої статті 70, частини першої статті 71 СК України. 
 
При цьому, оскільки позивач є співвласником спірної квартири та має право користування цим житловим приміщенням, а відповідачі чинять їй у цьому перешкоди, обґрунтованим є висновок суду про вселення позивача та її неповнолітніх дітей до спірного житлового приміщення.
 
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог місцевий суд виходив з їх необґрунтованості.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року рішення місцевого суду  в частині відмови у задоволенні позову про визначення порядку користування квартирою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги.
 
Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено в користування ОСОБА_1 кімнату площею 23,3 кв. м, в користування ОСОБА_2 - кімнату площею                            15,9 кв. м.
 
Місця загального користування - коридор, кухню, вбиральню та гардеробну залишено в спільному користуванні сторін.
 
В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. 
 
Водночас апеляційний суд зазначив, що у випадку коли добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками неможливо, такий порядок встановлює суд.
 
Врахувавши частки позивача та відповідача у праві власності на квартиру, які становлять по Ѕ частині, апеляційний суд виходив з того, що виділення позивачу з двома малолітніми дітьми у користування кімнати площею                       23,3 кв. м, буде незначним відходом від реальної частки ОСОБА_1 та не призведе до істотного порушення прав співвласника ОСОБА_2 , оскільки не зменшує його ідеальної частки у праві власності та відповідає положенням цивільного законодавства, яке гарантує співвласнику у спільній частковій власності право на надання йому у користування приміщень, що відповідають його частці у спільній власності.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2019 року до Верховного Суду,                     ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається)  передбачено, що судом касаційної інстанції   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
23 жовтня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди установили, що 09 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та                     ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.
 
Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року шлюб між сторонами розірвано, вирішено питання про стягнення аліментів.
 
Відповідно до договору пайової участі у будівництві житлового будинку                           № 93-ГС від 30 грудня 2005 року, укладеного між Українським консорціумом «Екосорб» (виконавець) та ОСОБА_6 (учасник), виконавець зобов`язався побудувати житловий будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_2 ,                                  а учасник зобов`язався забезпечити фінансування об`єкта будівництва шляхом перерахування на рахунок виконавця грошових коштів у розмірі                           196 000 грн. 
 
На виконання умов цього договору ОСОБА_6 30 грудня 2005 року здійснив 100 % оплати на будівництво житла, що підтверджується бухгалтерською довідкою УК «Екосорб» від 30 грудня 2015 року.
 
Відповідно до договору про відступлення прав учасника № 93/2П-ГС                     від 28 грудня 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 (первісний учасник), ОСОБА_2 (новий учасник) та УК «Екосорб» в особі фінансового директора Лисенко О. М. (виконавець), первісний учасник відступив новому учаснику, а новий учасник прийняв право учасника за договором пайової участі у будівництві житлового будинку № 93-ГС від 30 грудня 2005 року в обсязі, визначеному договором. Цим договором сторони підтвердили, що первісний учасник повністю виконав своє зобов`язання перед забудовником по інвестуванню будівництва квартири згідно з основним договором у розмірі 196 000 грн. 
Судами встановлено, що вказаний договір було фактично укладено сторонами восени 2010 року, а спірна квартира придбана за спільні грошові кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та для потреб сім`ї. 
 
Згідно з актом прийому-передачі квартири від 01 квітня 2011 року                                     УК «Екосорб» передав, а ОСОБА_2 прийняв 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
 
12 травня 2011 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 518-С/КІ від 27 квітня 2011 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
26 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в дар ОСОБА_3 вказану квартиру.
 
Відповідно до пункту 11 цього договору дарування дарувальник довів до відома обдаровувану, а обдаровувана прийняла до уваги той факт, що квартира, яка відчужується за цим договором, є його особистою приватною власністю та придбана ним за власні кошти до реєстрації шлюбу, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру (чи її частку), відсутні. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л. І. та зареєстрований в реєстрі за № 104.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
 
Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV).
 
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
 
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц,                                        від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
 
Суди встановили, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 у травні 2011 року на підставі свідоцтва про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 518-С/КІ від 27 квітня 2011 року. 
 
Тобто право власності на вказане майно набуто у період перебування із позивачем у шлюбі.
 
Також судами встановлено, що вказана квартира придбана за спільні грошові кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та для потреб сім`ї. 
 
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Зміст вищевказаних норм засвідчує, що відсутність згоди одного із співвласників - подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
 
Зазначений правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі                                         № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у якій Велика Палата відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.
 
Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
 
Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору дарування квартири                           від 06 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО                       Лазарєвою Л. І. та зареєстрований в реєстрі за № 104, оскільки вказаний договір укладено без належним чином оформленої згоди ОСОБА_1 ,                     як співвласника, на відчуження спільного майна, що суперечить статті 369 ЦК України та статті 65 СК України.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина перша статті 71 СК України).
 
Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не домовились про поділ спірної квартири у добровільному порядку.
 
При таких обставинах, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий суд з яким погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення,  встановивши, що спірна квартира придбана під час шлюбу, за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та для потреб сім`ї, отже є їх спільною сумісною власністю,дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні правові підстави для поділу цієї квартири шляхом визнання за кожною із сторін права власності на Ѕ її частину, що відповідає положенням частини першої статті 70 СК України.
 
При цьому суди, встановивши наявність перешкод з боку відповідачів у вільному доступі позивачки та її малолітніх дітей до спірної квартири, керуючись приписами частини першої статті 383, частини другої статті 386  ЦК України дійшли правильного та обґрунтованого висновку про вселення  ОСОБА_1 та малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 .
 
Також апеляційним судом правильно зазначено про наявність правових підстав для визначення порядку користування квартирою, з огляду на таке. 
 
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).
 
За правилами частин першої - другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. 
 
Порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.
 
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
 
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна в натурі для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.
 
За таких обставин апеляційний суд, вірно виходив із того, що виділення позивачці з двома малолітніми дітьми у користування кімнати площею                       23,3 кв. м є незначним відходом від реальної частки ОСОБА_1 та                            не призведе до істотного порушення прав співвласника ОСОБА_2 , у користування якого виділяється кімната площею 15,9 кв. м, оскільки не зменшує його ідеальної частки у праві власності, та відповідає положенням цивільного законодавства, яке гарантує співвласнику у спільній частковій власності право на надання йому у користування приміщень, що відповідають його частці у спільній власності.
 
Вирішуючи судовий спір, місцевий суд (у нескасованій частині) і апеляційний суд дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суд  на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовує доводи і заперечення сторін.
 
Звертаючись з касаційною скаргою, відповідач не довів неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування рішень, що оскаржуються, а тому суд касаційної інстанції вважає її необґрунтованою, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
 
Доводи касаційної скарги щодо придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_2 є необґрунтованими, оскільки суперечать матеріалам справи.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками місцевого та апеляційного судів щодо оцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду, у нескасованій частині, постанову апеляційного суду  без змін.
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року,                              у нескасованій частині, постанову Київського апеляційного суду                                         від 05 вересня  2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                         Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков 

А. Ю. Зайцев