Постанова
Іменем України
 
23 червня 2020 року     
 
м. Київ
 
провадження № 22-ц/824/6991/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
за участю секретаряРатушного А.В.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва щодо оскарження дій державного виконавця
 
від 30 січня 2020 року 
 
в складі судді Клочко І.В.
 
у справі №754/16183/16-ц Деснянського районного суду м. Києва
 
за скаргою ОСОБА_1 
 
на дії та рішення державного виконавця Деснянського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Танащук Олесі Миколаївни,
 
боржник - ОСОБА_2 ,
 
                                                  В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Деснянського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Деснянський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, Відділ) Танащук О.М.
 
В обгрунтування скарги посилалася на те, що 02.09.2019 вона звернулася до державного виконавця із заявою, в якій повідомила про самостійне та добровільне виконання нею та ОСОБА_3 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2017 в повному обсязі в січні 2018 року, тобто до винесення 14.08.2019 державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. Виконання рішення в добровільному порядку підтверджується письмовими свідченнями сусідів. Однак, державний виконавець не взяв до уваги її заяви від 02.09.2019. 
 
Посилаючись на те, що вона в повному обсязі добровільно та самостійно виконала рішення суду до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, просила визнати неправомірними дії державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Танащук О.М., закінчити виконавче провадження ВП №59788689 та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59788689 від 14.08.2019.
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.01.2020 в задоволенні скарги відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обгрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що згідно акту державного виконавця фактичне виконання рішення суду боржником ОСОБА_1 здійснено після відкриття виконавчого провадження, а саме 02.09.2019. Суд не врахував, що боржники не чинили жодних перешкод стягувачу у користуванні квартирою та остання вільно могла заходити до квартири у будь-який час, так як мала ключі. Це підтверджується тим, що ОСОБА_2 вільно вивозила речі зі своєї кімнати у квартирі та при цьому були присутні свідки (сусіди), про яких суд зазначив в оскаржуваній ухвалі.
 
Вважала, що за таких обставин, судом безпідставно не взято до уваги як факт добровільного виконання рішення суду самостійне вивезення речей з квартири стягувачем ОСОБА_2 , що свідчить про наявність у неї ключів.
 
Зазначила, що є недоведеним факт відсутності у стягувача ключів від спірної квартири до часу передачі комплекту ключів державному виконавцю. А подані нею докази, які підтверджують добровільне виконання рішення суду не були визнані судом належними.
 
Також, як на підставу скасування ухвали суду, вказувала на те, що надана державному виконавцю її заява про самостійне та добровільне виконання рішення суду не призвела до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, а натомість з неї стягуються гроші за примусове виконання судового рішення. У зв'язку з тим, що вона не погоджується із винесеними державним виконавцем постановами про стягнення виконавчого збору та виконавчих витрат вона і звернулась до суду з даною скаргою.
 
За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30.01.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити у повному обсязі.
 
Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
 
Державний виконавець РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Танащук О.М., належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу
за відсутності державного виконавця.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення боржника ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
 
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець діяв у відповідності до вимог діючого законодавства, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.
 
З матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2017 року Деснянським районним судом            м. Києва ухвалено рішення, яким зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у володінні, користуванні та розпорядженні належною їй частиною квартири ( 37 /100) АДРЕСА_1 та надати ключі від даної квартири.
 
На виконання вказаного рішення суду 08 серпня 2019 року Деснянським районним судом                м. Києва видано виконавчий лист №754/16183/16-ц.
 
12 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Відділу із заявою про відкриття виконавчого провадження.
 
Державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Танащук О.М.            14 серпня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №754/16183/16-ц, виданого 08.08.2019 Деснянським районним судом м. Києва. 
 
В постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору, а також про необхідність виконання боржником рішення суду протягом десяти робочих днів.
 
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку.
 
Відповідно до положень частини 5 статті 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. 
 
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
 
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню) ( ч. 6 ст. 26 Закону).
 
З наведеного слідує, що при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає обгрунтованим та мотивованим висновок суду першої інстанції, що при прийнятті постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець Танащук О.М. діяв у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження".
 
Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення скарги в частині визнання дій державного виконавця неправомірними та зобов`язання закінчити виконавче провадження, у зв`язку виконанням рішення суду до відкриття виконавчого провадження.
 
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
 
Звертаючись до суду зі скаргою ОСОБА_1 вказувала, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.12.2017 добровільно виконано ще в січні 2018 року, тобто до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому вважала, що наявні підстави для закінчення виконавчого провадження.
 
Разом з тим, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем 30.08.2019 складено Акт, в якому зазначено, що рішення суду не виконано, оскільки в наявності є один комплект ключів та боржник ОСОБА_1 відмовляється  зробити другий комплект ключів і передати їх стягувачу ОСОБА_2 .
 
Згідно акту державного виконавця від 02.09.2019 до Відділу з'явилися боржники за виконавчим документом та повідомили, що не перешкоджають стягувачу у користуванні, володінні та розпорядженні частиною квартири. Ключі в кількості три штуки надано державному виконавцю добровільно, оскільки зв'язатись по телефону зі стягувачем немає можливості. Ключі помічені синім маркером з білою фарбою та сфотографовані, оскільки зі слів боржника це є другий дублікат наданих ключів.
 
02 жовтня 2019 року державним виконавцем складено акт про те, що ключі передано стягувачу, а 10 жовтня 2019 року винесено постанову про закінчення виконавчих дій з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що скаржником не надано доказів добровільного виконання рішення суду у повному обсязі у встановлений державним виконавцем строк.
 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що фактичне виконання рішення у повному обсязі відбулося до відкриття виконавчого провадження (в січні 2018 року), оскільки на підтвердження даної обставини ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надала до суду першої інстанції належних доказів.
 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження підтверджується свідченнями сусідів про користування житлом ОСОБА_2 не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки даний доказ не свідчить про фактичне виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
 
Дійсно, як вбачається з даних свідчень, сусіди ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,                ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засвідчили, що бачили як               ОСОБА_2 приїздила до будинку по АДРЕСА_1 , виносила свої речі, які вони їй допомогали грузити на вантажний автомобіль. Останній випадок був 03.03.2019 (а.с. 5).
 
Разом з тим, факт того, що ОСОБА_2 вивозила речі зі спірної квартири та приїздила до квартири неодноразово не свідчить про виконання боржниками рішення суду в частині передання ключів від даної квартири. 
 
Крім того, слід зазначити, що згідно виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду від 11.12.2017, боржники зобов`язані не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні належною їй частиною квартири та передати ключі від цієї квартири. А за приписами Закону України "Про виконавче провадження" рішення суду підлягає виконанню у повному обсязі згідно з виконавчим документом.
 
Таким чином, заявником не доведено належними доказами обставини добровільного виконання рішення суду у повному обсязі, згідно з виконавчим документом.
 
При цьому, з мотивувальної частини ухвали вбачається, що вищезазначеним обставинам суд надав правову оцінку та дійшов правомірного висновку, що належних та допустимих доказів, які підтверджують надання боржниками стягувачу ключів від квартири до 14.08.2019, тобто до відкриття виконавчого провадження, ані державному виконавцю, ані суду надано не було.
 
З огляду на викладене є неспроможними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги як факт добровільного виконання рішення суду самостійне вивезення стягувачем речей з квартири.
 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що фактично доводи скарги на дії державного виконавця та доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з діями державного виконавця, пов`язаними зі стягнення з боржника ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження та виконавчого збору. 
Так, як зазначає ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що подана нею державному виконавцю заява про добровільне та самостійне виконання рішення суду не призвела до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та з неї стягуються гроші за примусове виконання рішення суду. У зв'язку з тим, що вона не погоджується із винесеною державним виконавцем постановою про стягнення з неї коштів за примусове виконання рішення, то вона із вернулася до суду зі скаргою.
Однак, як вбачається з прохальної частини, ОСОБА_1 не заявляла вимог щодо визнання неправомірними дій державного виконавця щодо стягнення виконавчих витрат. Більш того, на справи з приводу оскарження постанов та дій державного виконавця про стягнення виконавчих витрат та виконавчого збору, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що ці доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, ухвалу постановлено судом першої інстанції з додержанням вимог закону.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки судом першої інстанції постановлено ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
                                            П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
Повний текст постанови складено 23 червня 2020 року.

Головуючий                                                                                                          О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                       В.А. Кравець

                                                                                                                                 Л.Д. Махлай