Ухвала
Іменем України
      
31 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-361/12
провадження № 61-11894ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , до Мелітопольської міської ради, треті особи: Мелітопольська міська нотаріальна контора, ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2010 року ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом від 20 грудня 2007 року, що складений ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 рокуу даній справі.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив з того, що у справі вже є ухвала апеляційного суду, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року залишено без змін
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2020 року, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку. 
У відповідності до пункту 3 частини першої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року вже було предметом апеляційного перегляду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06 серпня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2013 року залишено без змін.
30 вересня 2019 року ОСОБА_1 повторно подала апеляційну скаргу на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 358 ЦПК України. 
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року у зв`язку з її необґрунтованістю.
У липні 2020 року ОСОБА_1 втретє звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на це саме судове рішення.
Враховуючи наявність ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2013 року про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України,дійшов обґрунтованого висновку щодо наслідків розгляду неодноразово поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги на одне й те саме судове рішення.
Право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain»).
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2020 року є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість ухвали Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2020 року не впливають, а зводяться лише до незгоди заявника з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року, яке за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою у липні 2020 року, в апеляційному порядку не переглядалося, що виключає можливість його перегляду наразі в касаційному порядку.
Оскільки касаційна скарга в частині оскарження рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у даній справі в цій частині слід відмовити на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
Керуючись пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , до Мелітопольської міської ради, треті особи: Мелітопольська міська нотаріальна контора, ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                   В. С. Жданова
 
                                                                                                                   В. М. Ігнатенко