УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 683/2544/13-ц
Провадження № 22-ц/4820/1097/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 червня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Шевчук Ю.Г.,
       з участю        представниці позивача        Ковальчук Л ОСОБА_1 ,
               представника відповідачки         ОСОБА_2 В ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до  ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2013 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі – АТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 (після зміни прізвища – ОСОБА_4 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки.
АТ «Райффайзен Банк Аваль» зазначило, що 12 вересня 2006 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №014/1119/74/1990, за умовами якого позивач надав останній кредит у розмірі 7 500 доларів США на строк до 11 вересня 2026 року під 12% річних. ОСОБА_4 зобов`язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами щомісячними ануїтетними платежами, а у разі прострочення платежів – сплатити пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. У разі невиконання або неналежного виконання умов кредитного договору відповідачка зобов`язалася достроково погасити кредит на вимогу банку. Виконання ОСОБА_4 обов`язків із повернення кредиту, сплати процентів і неустойки забезпечено договором іпотеки від 12 вересня 2006 року, за яким остання передала банку в заставу квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 36,0 кв.м. ОСОБА_4 не виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 20 червня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 7 935 доларів 36 центів США (еквівалент 63 427 грн 57 коп.), яка складається з 6 643 доларів 26 центів США неповернутого кредиту, 373 доларів 70 центів США процентів, 918 доларів 43 центів США пені за прострочення сплати кредиту та процентів. Банк вправі достроково стягнути з відповідачки цю заборгованість, одержавши задоволення за рахунок предмета іпотеки.
За таких обставин АТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 935 доларів 36 центів США (еквівалент 63 427 грн 57 коп.) звернути стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 36,0 кв.м, шляхом її продажу на прилюдних торгах, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2013 року позов задоволено.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/1119/74/1990, укладеним 12 вересня 2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 , що виникла станом на 20 червня 2013 року в сумі 7 935 доларів 36 центів США (еквівалентно 63 427 грн 57 коп.), з яких: 6 643 долари 26 центів США (еквівалентно 53 099 грн 58 коп.) – заборгованість за кредитом, 373 долари 70 центів (еквівалентно 2 986 грн 98 коп.) – заборгованість по процентам, 918 доларів 43 центи США (еквівалентно 7341 грн 01 коп.) – пеня, – звернуто стягнення на предмет іпотеки – двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,8 кв.м, житловою площею 36 кв.м, яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Лавутою Т.О. (зареєстровано в реєстрі за №4019).
Визначено, що предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої законом України «Про виконавче провадження» із початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Визначено, що з вартості предмета іпотеки АТ «Райффайзен Банк Аваль» має бути сплачена заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором №014/1119/74/1990, яка виникла станом на 20 червня 2013 року в сумі 7 935 доларів 36 центів США (еквівалентно 63 427 грн 57 коп.), з яких: 6 643 долари 26 центів США (еквівалентно 53 099 грн 58 коп.) – заборгованість за кредитом, 373 долари 70 центів (еквівалентно 2 986 грн 98 коп.) – заборгованість по процентах, 918 доларів 43 центи США (еквівалентно 7341 грн 01 коп.) – пеня.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 634 грн 28 коп. судового збору.
Суд виходив з того, що ОСОБА_4 не виконала грошового зобов`язання за кредитним договором, який забезпечений іпотекою, внаслідок чого позивач вправі задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором є неправильним, оскільки у ньому не відображено частину здійснених відповідачкою платежів, а позовна давність за вимогами банку про стягнення пені сплила. Крім того, суд не зазначив у своєму рішенні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації та розглянув справу за відсутності ОСОБА_4 , яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ «Райффайзен Банк Аваль» не подало відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року (далі – ЦПК України), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України.
Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги, та не дотримався положень статей 27, 74, 76, 158, 169, 224 ЦПК України в редакції закону, який був чинним до 15 грудня 2017 року (далі – ЦПК України 2004 року).
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

12 вересня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», який у подальшому змінив свою назву на АТ «Райффайзен Банк Аваль», і ОСОБА_4 (до зміни прізвища – ОСОБА_5 ) укладено кредитний договір №014/1119/74/1990 (далі – кредитний договір), за яким банк надав останній кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 7 500 доларів США на строк до 11 вересня 2026 року під 12% річних (пп. 1.1, 1.2, 1.4 кредитного договору).
ОСОБА_4 зобов`язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами щомісячними ануїтетними платежами згідно графіка погашення кредиту, а за порушення строків повернення кредиту та процентів – сплатити пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (пп. 1.3, 9.1 кредитного договору).
За змістом п. 6.5 кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, які забезпечують погашення кредиту банк вправі достроково стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитом, нараховані проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.
У п. 3.5 кредитного договору сторони визначили, що забезпеченням цього договору є іпотечний договір.
12 вересня 2006 року сторони уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області Лавутою Т.О. (далі – договір іпотеки). В забезпечення виконання своїх обов`язків за кредитним договором ОСОБА_4 передала банку в заставу квартиру АДРЕСА_1 (після зміни назви АДРЕСА_2 , загальною площею 49,8 кв.м, житловою площею 36,0 кв.м (пп. 1.1, 1.2 договору іпотеки).
Із умов п. 3.1.4 договору іпотеки слідує, що у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до пункту 5 цього договору та задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.
Пунктом 5.1 договору іпотеки встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання або умов цього договору іпотекодержатель надає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно пп. 5.4, 5.5.1 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі здійснюється за рішенням суду. У випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки.
За змістом п. 5.5.2 договору іпотеки реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або виконавчим написом нотаріуса, може проводитись, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах встановлюється за рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, якщо така згода не досягнута – спеціалізованою організацією, що проводить прилюдні торги на підставі оцінки предмета іпотеки. При цьому початкова ціна не може бути нижчою за 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної шляхом його оцінки.
З червня 2010 року ОСОБА_4 не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором. Останній платіж у розмірі 100 доларів США здійснено нею 18 лютого 2013 року.
Станом на 20 червня 2013 року заборгованість за кредитним договором становила 7 823 долари 24 центи США, з яких: 6 643 долари 26 центів США – неповернутий кредит, 373 долари 70 центів США – проценти, 806 доларів 28 центів США – пеня за прострочення сплати кредиту та процентів.
11 червня 2013 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» направило Чудо В.В. письмову вимогу №114-26-0-00/8-501 від 10 червня 2013 року про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, у тому числі погашення кредиту у повному обсязі разом зі сплатою процентів і пені, протягом 30 календарних днів з дати цієї вимоги, тобто до 10 липня 2013 року. Одночасно банк попередив ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги про усунення порушень. Цю вимогу відповідачка не виконала.

а) щодо неналежного повідомлення відповідачки про судовий розгляд справи

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України 2004 року (чинному на час розгляду справи в суді першої інстанції) особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.
Як передбачено ч. 1 ст. 158 ЦПК України 2004 року, розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст. 74-76 ЦПК України 2004 року.
За змістом ч.ч. 1, 3, 4 ст. 74 ЦПК України 2004 року судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.  Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі.  Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання .
В силу ч. 5 ст. 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.  У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка, зокрема, надсилається  фізичним особам, які не мають статусу підприємців, – за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст. 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності – відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.  У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Із положень п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України 2004 року слідує, що суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі  неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.
Частиною 4 статті 169 ЦПК України 2004 року встановлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України 2004 року у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що неповідомлення судом учасників справи про дату, час і місце судового засідання є порушенням їх права на справедливий суд.
Повідомлення про судове засідання здійснюються судовими повістками, які мають бути вручені учасниками процесу – фізичним особам під розписку. У разі відсутності таких осіб за місцем проживання повістка під розписку вручається будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом із ними, а за відсутності членів сім`ї – відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.
За відсутності адресата посадова особа відповідної житлово-експлуатаційної організації або виконавчого органу місцевого самоврядування негайно повертає повістку до суду з поміткою про причини її невручення. У такому разі вважається, що судовий виклик здійснений належним чином.
Отже, на час розгляду справи в суді першої інстанції єдиним підтвердженням відсутності фізичної особи, якій адресовано судову повістку, за місцем проживання, була відмітка відповідної житлово-експлуатаційної організації або виконавчого органу місцевого самоврядування. Лише повернення судової повістки з такою відміткою давало суду підстави для розгляду справи за відсутності учасника судового процесу.
Неявка в судове засідання відповідача, якого не було належним чином повідомлено про судовий розгляд, є безумовною підставою для відкладення судового засідання. В такому разі суд не вправі ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
З матеріалів справи вбачається, що виклик ОСОБА_4 в судове засідання, яке відбулося 17 жовтня, 6 та 25 листопада 2013 року, здійснювався судовими повістками. Суд направив ці повістки рекомендованими листами на адресу зареєстрованого місця проживання відповідачки: АДРЕСА_2 . При цьому у поштових відправленнях про виклик ОСОБА_4 у судове засідання на 6 та 25 листопада 2013 року не зазначено номер квартири, в якій проживає відповідачка.
ОСОБА_4 отримала повістку про виклик до суду на 17 жовтня 2013 року, а судові повістки про виклик у судове засідання на 6 та 25 листопада 2013 року не були вручені їй і повернулися до суду з відміткою поштового відділення на конверті «адресат відсутній».
Така відмітка на повістці не давала суду підстави для розгляду справи за відсутності учасника судового процесу.
Отже, ОСОБА_4 не була належним чином повідомлена про розгляд справи, який відбувся 25 листопада 2013 року, наразі, суд першої інстанції не вжив дієвих заходів для повідомлення відповідачки про дату, час і місце судового засідання, розглянув справу без її участі та ухвалив заочне рішення.
Суд першої інстанції помилково керувався тим, що ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, та безпідставно послався на норми ч. 5 ст. 74 ЦПК України 2004 року, не звернувши уваги на те, що зазначене процесуальне положення стосується лише загальних засад судових викликів і повідомлень, а порядок вручення судових повісток врегульовано у ст. 76 ЦПК України 2004 року.
В силу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

б) щодо вирішення спору по суті

Застосовані норми права

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, норми якої в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України застосовуються до відносин за кредитним договором, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом ч. 1 ст. 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
В силу ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як передбачено ч. 1 ст. 572, ч. 1 ст. 575 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 року №898-ІV «Про іпотеку» (далі – Закон №898-ІV в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Із положень ч. 6 ст. 38 Закону №898-ІV слідує, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону №898-ІV у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України мораторій є відстроченням виконання зобов`язання.
7 червня 2014 року набув чинності Закон України від 3 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі – Закон №1304-VII), нормами якого встановлено тимчасову заборону у визначених цим Законом випадках на примусове стягнення нерухомого житлового майна, що вважається предметом іпотеки.
Зокрема, у відповідності до підпункту 1 пункту 1 Закону №1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника /майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
В силу п. 4 Закону №1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Чинне законодавство визначає право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Оцінивши в сукупності зібрані докази, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_4 порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим АТ «Райффайзен Банк Аваль» вправі вимагати від неї дострокової сплати неповернутого кредиту, нарахованих процентів і пені, а також одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у порядку, встановленому Законом №898-IV та укладеним сторонами договором іпотеки.
Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми вираження вартості товару, послуг тощо, та аналізу вказаних норм права можна зробити висновок, що у розумінні норми ст. 39 Закону №898-ІV встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.
Разом із тим відповідно до статей 19, 57 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.
З огляду на викладене, Верховний Суд, відступивши від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 травня 2015 року (справа №6-61цс15), на який посилається ОСОБА_4 в апеляційній скарзі (висловлений в інших аналогічних справах), вказав, що лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень (постанова від 21 березня 2018 року /справа №235/3619/15-ц, провадження №14-11цс18/).
Отже, висновок суду першої інстанції про порядок визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, тобто на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності відповідно до закону під час проведення виконавчих дій, є правильним.
Доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку суду.
Умови кредитно договору (а.с. 10-11) і наданий АТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунок заборгованості (а.с. 5-8) є зрозумілими та достатніми для висновку, що ОСОБА_4 не виконала свої обов`язки за кредитним договором, а тому виникла заборгованість.
Указаний розрахунок заборгованості є неправильним, оскільки при його складанні не враховано платежі, здійснені ОСОБА_4 на погашення пені, зокрема: 16 червня 2011 року – 244 грн, 15 листопада 2011 року – 147 грн 38 коп., 20 лютого 2012 року – 142 грн 73 коп., 16 березня 2012 року – 240 грн 45 коп., 14 травня 2012 року – 120 грн 66 коп.
Згідно уточненого розрахунку (а.с. 161) розмір заборгованості за кредитним договором станом на 20 червня 2013 року склав 7 823 долари 24 центи США, з яких: 6 643 долари 26 центів США – неповернутий кредит, 373 долари 70 центів США – проценти, 806 доларів 28 центів США – пеня за прострочення сплати кредиту та процентів.
Ці обставини не були враховані судом першої інстанції.
Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором слід звернути стягнення на предмет іпотеки – належну відповідачці квартиру АДРЕСА_1 (після зміни назви АДРЕСА_2 , шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
Указана квартира є предметом іпотеки, що забезпечує зобов`язання ОСОБА_4 за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання відповідачки, яка іншого житла не має, а її загальна площа не перевищує 140 кв.м.
За таких обставин виконання судового рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід зупинити на час дії Закону №1304-VII.

Щодо доводів апеляційної скарги про сплив позовної давності

Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
В силу ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Оскільки за умовами кредитного договору ОСОБА_4 мала виконувати основне зобов`язання частинами та повернути банку кредит до 11 вересня 2026 року, а після зміни банком строку кредитування – до 10 липня 2013 року, то позовна давність за вимогами позивача про стягнення кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі – після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.
За своєю правовою природою пеня – це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.
Тобто, строк позовної давності щодо стягнення пені обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права.
У п. 10.4 кредитного договору сторони визначили, що до правовідносин, пов`язаних з укладанням і виконанням цього договору застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257, 259 ЦК України).
Отже, сторони збільшили встановлену законом спеціальну позовну давність до трьох років.
ОСОБА_4 не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором, однак, протягом 2010-2013 років вона вносила кошти на погашення заборгованості за кредитом. Останній платіж вчинений нею 18 лютого 2013 року.
Оскільки, ОСОБА_4 вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу перед банком, то перебіг позовної давності перервався. З указаної дати перебіг позовної давності почався заново, тому на час пред`явлення банком позову до суду (15 серпня 2013 року) цей строк, як за вимогою про стягнення неповернутого кредиту і процентів, так і за вимогою про стягнення пені, не сплив.
Посилання ОСОБА_4 на закінчення строку позовної давності в частині вимоги про стягнення пені не ґрунтується на фактичних обставинах справи.
ОСОБА_4 не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, тому її заява про застосування позовної давності розглянута судом апеляційної інстанції.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Всупереч вимог процесуального закону суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачки ОСОБА_4 , яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання, внаслідок чого ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
Разом із тим, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що ОСОБА_4 не виконала зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованим. У цій частині висновки суду ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають вимогам закону.
Суд першої інстанції не врахував усіх обставин справи та визначив розмір заборгованості за кредитним договором неправильно. З вартості предмета іпотеки АТ «Райффайзен Банк Аваль» має бути сплачена заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором у розмірі 7 823 долари 24 центи США, з яких: 6 643 долари 26 центів США – неповернутий кредит, 373 долари 70 центів США – проценти, 806 доларів 28 центів США – пеня за прострочення сплати кредиту та процентів.
Позовна давність за вимогами банку не сплила, разом із тим, у зв`язку з набранням чинності Законом №1304-VII рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід зупинити на час дії цього Закону.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» заявлено з ціною 63 427 грн 57 коп. і задоволено на суму 62 531 грн 16 коп., а тому з ОСОБА_4 на користь позивача слід присудити судовий збір за подання позову у розмірі 625 грн 31 коп. (62531,16х1%).
За наслідками апеляційного розгляду з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_4 повинно бути стягнуто 13 грн 45 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (951,42-(625,31х150%)).
Враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити АТ «Райффайзен Банк Аваль» від сплати ОСОБА_4 судового збору за подання апеляційної скарги та присудити з останньої на користь банку судовий збір за подання позову у розмірі 611 грн 86 коп. (625,31-13,45).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Звернути стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,8 квадратних метра, житловою площею 36,0 квадратних метра, яка належать на праві власності ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області Лавутою Тетяною Олександрівною (реєстраційний номер 4019), номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 10567609, - шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України від 5 червня 2003 року №898-ІV «Про іпотеку».
Предмет іпотеки підлягає реалізації за ціною, визначеною на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року №2658-ІІІ.
З вартості предмета іпотеки Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 14305909) має бути сплачена заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором №014/1119/74/1990 від 12 вересня 2006 року, що виникла станом на 20 червня 2013 року у розмірі 7 823 долари 24 центи США, з яких 6 643 долари 26 центів США – неповернутий кредит, 373 долари 70 центів США – проценти, 806 доларів 28 центів США – пеня за прострочення сплати кредиту та процентів.
Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (місцезнаходження – 01011, місто Київ, вулиця Лєскова, 9; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 14305909) 611 гривень 86 копійок судового збору.
Зупинити виконання постанови суду апеляційної інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 червня 2020 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.В. Купельський

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Сагайдак І.М.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 27