Постанова
Іменем України
17 вересня 2020 року
м. Київ
справа №130/2249/15-ц
провадження №61-17606св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», 
третя особа - акціонерне товариство «Українська залізниця»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня           2019 року у складі судді Заярного А. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2019 року у складі колегії суддів Оніщука В. В.,                Копаничук С. Г., Голоти Л. О.,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду до державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» (далі - ДП «Укрзалізничпостач», третя особа - акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), з позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив зобов`язати відповідача поновити його на посаді водія з 22 липня 2015 року; стягнути на його користь кошти за завдану моральну шкоду в сумі 25 000 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 липня 2015 року по день ухвалення рішення, а також кошти в сумі 9 516,53 грн, які були нараховані за виконання посадових обов`язків, але не виплачені станом на 22 липня               2015 року.
Позов мотивовано тим, що 10 липня 2006 року відповідно до наказу № 148-ос від 06 липня 2006 року позивача прийнято на роботу на посаду водія 2-го класу бази нафтопродуктів станції Матейкове ДП «Укрзалізничпостач», а наказом            № 20-ос від 15 січня 2007 року переведено на посаду водія 1-го класу.
Наказом № 380-ос від 07 серпня 2014 року позивача звільнено на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. 
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області                        від 10 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до                                      ДП «Укрзалізничпостач» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення недоотриманої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково та стягнуто з відповідача на його користь 4074,21 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. В решті позову відмовлено.
18 грудня 2014 року апеляційним судом Вінницької області ухвалено нове рішення, яким рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року скасовано. Поновлено позивача на посаді водія 1-го класу бази нафтопродуктів (паливно - технологічного відділу) станції Матейково ДП «Укрзалізничпостач» з 07 серпня 2014 року, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 серпня 2014 року по 18 грудня 2014 року та 4074,21 грн за час затримки при звільненні з роботи. 
На підставі вказаного рішення апеляційного суду позивача поновлено на посаді водія автотранспортних засобів відділу зберігання нафтопродуктів (Матейкове) управління обліку нафтопродуктів та складського господарства ДП «Укрзалізничпостач». 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2015 року рішення апеляційного суду                від 18 грудня 2014 року скасовано із залишенням в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня                 2014 року.
22 липня 2015 року на підставі наказу № 62-ос позивача звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату згідно з пунктом 1 статті 40                        КЗпП України. 
Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним та таким, що проведено без визначеної законом процедури щодо скорочення штату, оскільки після поновлення його на посаді жодного скорочення на підприємстві не відбувалось, а сама по собі ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2015 року не є підставою для звільнення за скороченням штату.
Вказані обставини є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем прав позивача, останньому завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а саме: він є інвалідом, якому до пенсії залишилось декілька років, отже відповідач фактично позбавив його можливості заробляти кошти собі на життя. Розмір моральної шкоди позивач оцінив в суму 25 000 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Суди розглядали справу неодноразово
Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області            від 12 жовтня 2016 року в задоволені позову відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від                      12 жовтня 2016 року в частині відмови у стягненні 9 516,53 грн скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення зазначених вимог. Вирішено питання судового збору. В інші частині рішення залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, касаційну скаргу ПАТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» задоволено частково. Рішення судів попередніх інстанції скасовано з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
За результатами нового розгляду, рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що поновлення ОСОБА_1 на роботі не становило обставин його прийняття на роботу, а лише зумовлювалось виконанням вимог закону (частини шостої статті 235 КЗпП України) щодо обов`язковості негайного виконання рішення про поновлення на роботі звільненого працівника, а саме рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року. Однак, внаслідок скасування зазначеного рішення та залишення в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня                   2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року, у відповідності до вимог чинного законодавства рішення апеляційного суду від 18 грудня 2014 року втратило законну силу, а рішення Жмеринського міськрайонного суду                 від 10 жовтня 2014 року набуло законної сили. 
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі на посаді водія та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул з 22 липня 2015 року по день винесення рішення у цій справі, є безпідставними.
Правомірність звільнення ОСОБА_1 ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Позивачу на момент звільнення, станом на 22 липня 2015 року нараховано виплати: за 18 днів невикористаної відпустки - 1 494,63 грн; річна премія 50 % - 1 488,00 грн; згідно з рішенням середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку - 4 074,21 грн; індексація - 908,63 грн, що разом становить 9 516,53 грн.
Разом з тим вказані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 філією «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Українська залізниця» виплачено кошти в розмірі 9516,53 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 29 грудня 2016 року. 
Оскільки під час розгляду справ не встановлено порушення прав позивача роботодавцем, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені оскаржувані рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.   
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивача було позбавлено у допуску до правосуддя, тобто порушено норми статті 4 ЦПК України. Однією з вимог, яку позивач просив розглянути, було стягання коштів за затримку розрахунку. Проте суд відмовився її розглядати.
Суд першої інстанції не прийняв до розгляду заяву позивача про зміну позовних вимог від 29 серпня 2018 року та помилково не врахував його останніх змін до позовних вимог, не повідомив про неприйняття вказаних змін, допустив порушення норм процесуального права, прийнявши докази від третьої особи, а також трактував факт несвоєчасної виплати коштів на користь роботодавця.
Порушено принцип рівності прав учасників і не надано стороні позивача можливості дізнатись, що  заява про збільшення вимог не буде розглядатись.
Судами не враховано, що  ОСОБА_1 було поновлено на роботі відповідно до рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня  2014 року, тому, навіть за умов скасування даного рішення, роботодавець не мав права самовільно звільняти ОСОБА_1 , а мав ініціювати процедуру скорочення, як передбачено законом. 
У даному випадку, працівника фактично звільнили за процедурою скорочення з посади, яка фактично не скорочена, оскільки рішення Жмеринського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року, лише стосувалось відмови в поновленні на роботі і не давало права звільняти працівника, який був поновлений на роботі в часі пізніше ніж, було винесено рішення Жмеринського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року.
Стаття 239 КЗпП України обмежує поворот виконання рішення суду лише щодо виплачених коштів, а отже роботодавець мав звернутись із заявою щодо повороту виконання рішення для того, щоб звільнити ОСОБА_1 , а не самовільно його звільнити за скороченням з посади, яка не підлягала на той момент скороченню.
Судами порушено частину першу статті 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, судами не встановлено факту, що середній заробіток не був виплачений по день фактичного розрахунку.Суди не дослідили той факт, що кошти у розмірі 9516,53 грн мали бути виплачені в день звільнення, тобто в липні            2015 року, а тому за затримку розрахунку мала бути виплачена середня заробітна плата.
Апеляційний суд проігнорував доводи апеляційної скарги позивача, якими він обґрунтовував неправильність і незаконність рішення суду першої інстанції.  
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У відзивах на касаційну скаргу, ДП «Укрзалізничпостач» та АТ «Укрзалізниця», просять залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.
Фактичні обставини, встановлені судами
З 10 липня 2006 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду водія бази нафтопродуктів станції Матейкове ДП «Укрзалізничпостач», з якої звільнений 07 серпня 2014 року на підставі наказу № 380-ос у зв`язку із скороченням штату згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області                        від 10 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 до ДП «»Укрзалізничпостач» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, стягнення недоотриманої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Укрзалізничпостач» на користь ОСОБА_1 4 074,21 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог про поновлення його на роботі з           08 серпня 2014 року, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн, завданої неправомірним звільненням, про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з 01 лютого 2007 року до 07 серпня 2014 року та за 08 серпня 2014 року.
Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.                                           
Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія бази нафтопродуктів станції Матейкове ДП «Укрзалізничпостач» з 07 серпня 2014 року, зобов`язано                    ДП «Укрзалізничпостач» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 серпня 2014 року до 18 грудня          2014 року, стягнуто з ДП «Укрзалізничпостач» на користь ОСОБА_1            4 074,21 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи.                    
У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, ненарахованої та невиплаченої заробітної плати відмовлено.
На виконання вказаного рішення апеляційного суду, наказом                                          ДП «Укрзалізничпостач» від 15 січня 2015 року № 7-ос скасовано наказ            ДП «Укрзалізничпостач» від 07 серпня 2014 року № 380-ос «Про припинення трудового договору (контракту)» та поновлено ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів відділу зберігання нафтопродуктів Управління обліку нафтопродуктів та складського господарства з 19 січня 2015 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року скасовано, залишено в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня           2014 року.
Наказом ДП «Укрзалізничпостач» від 22 липня 2015 року № 62-ос 
ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортних засобів (легкового автомобіля) згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 
2015 року.
Постановою Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року відмовлено.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП Україниправовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частинами першою-третьою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після  оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.
Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
Установивши, що поновлення ОСОБА_1 на роботі не становило обставин прийняття його на роботу, а зумовлювалось виконанням вимог закону (частини шостої статті 235 КЗпП України) щодо обов`язковості негайного виконання рішення про поновлення на роботі звільненого працівника, а саме рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року, яке втратило законну силу у зв`язку із його скасуванням ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року та залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яким встановлено, що звільнення ОСОБА_1 відбулося без порушення його трудових прав та відповідно до вимог трудового законодавства, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі, стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за вимушений прогул з 22 липня 2015 року по день винесення рішення у цій справі.
Вирішення питання про правомірність звільнення позивача з роботи безпосередньо залежить від законності судового рішення, на підставі якого він був на цій роботі поновлений. 
У даному випадку рішення суду апеляційної інстанції про поновлення позивача на роботі, яке виконано роботодавцем та в подальшому скасовано, не тягне правових наслідків та не зумовлює обставин прийняття працівника на роботу, а отже законність звільнення позивача ґрунтується на рішенні суду першої інстанції, залишеним в силі судом касаційної інстанції, яким встановлено відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі. 
Зі скасуванням рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення суду відпали, у зв`язку з чим, відповідач мав всі підстави для розірвання із позивачем трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача нараховані при звільненні виплати на загальну суму               9 516,53 грн, оскільки вказані кошти виплачені ОСОБА_1 філією «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Українська залізниця».
Оскільки під час розгляду справи не встановлено порушення прав позивача роботодавцем, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для відшкодування на його користь моральної шкоди.
Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції не прийняв до розгляду заяву про зміну позовних вимог від 29 серпня 2018 року є аналогічними аргументам апеляційної скарги позивача, яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку та, відхиляючи їх виходив з того, що вказана заява стосувалась виключно корегування сум, заявлених позивачем до стягнення та не вплинула на результат ухваленого у справі рішення. З такими висновками погоджується Верховний Суд і з цих же підстав відхиляє наведені доводи касаційної скарги.
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку позивача свідчить про незаконність його звільнення, а також наявність підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення нарахованих сум при звільненні.  
Вказані доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги позивача, яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятій ним постанові, з якими у повній мірі погоджується Верховний Суд.
Посилання у касаційній скарзі на те, що судами не встановлено факту, що середній заробіток не був виплачений по день фактичного розрахунку та не вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки судом дотримано принцип диспозитивності цивільного процесу та розглянуто справу в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог. 
Аргументи касаційної скарги щодо порушення прав позивача на доступ до суду та принцип рівності сторін спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що позивач та його представник належним чином та завчасно повідомлялись про день, час, місце розгляду справи як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, у повній мірі користувалася наданими їм процесуальним законом правами, в тому числі щодо надання пояснень, подання доказів, подання заяв і клопотань, які вирішувались судами у встановленому процесуальним законом порядку.
Сторона позивача належним чином повідомлялась про розгляд справи в обох інстанціях та позивач у повному обсязі мав можливість реалізувати надані йому законом процесуальні права щодо спростування доводів відповідача, подання доказів та доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх позовних вимог. Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції перевірені апеляційним судом у повній мірі та належним чином, висновки щодо яких мотивовано викладено у постановленій цим судом ухвалі.
Доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права, є необґрунтованими та не спростовують правильність висновків судів про дотримання норм трудового законодавства при звільненні позивача та не є підставою для скасування правильних по суті судових рішень. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.  
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська