ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 370/706/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Тандир О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 липня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:                      
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Кучми А.Ю. та Бєлової Л.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції на рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А:
Позивач звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовом до Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив визнати протиправними дії заступника командира взводу батальйону патрульної поліції Гришка І.О., а винесену ним постанову серії ЕАК №2230790 від 11.03.2020 по справі про адміністративне правопорушення незаконною та скасувати її.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕАК № 2230790 від 11.03.2020 скасовано та провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.122 КУпАП закрито. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивачем було порушено п.9.9.б та п.31.2.3.а Правил дорожнього руху України, чим скоєно адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.122 КУпАП, а тому постанова серії ЕАК № 2230790 від 11.03.2020 винесена правомірно та не підлягає скасуванню. Також апелянт зазначає, що позовні вимоги заявлені до управління патрульної поліції у Київській області, яке не є юридичною особою публічного права, тобто позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
В суді першої інстанції позиція позивача обґрунтовувалась відсутністю в його діях умислу чи необережності щодо керування транспортним засобом із одним непрацюючим стоп сигналом, при цьому позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за не увімкнення аварійної світлової сигналізації під час вимушеної зупинки, що не відповідає фактичним обставинам.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
В силу п.3 ч.1 ст.311 КАС України, беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку письмового провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що заступником командира взводу батальйону патрульної поліції старшим лейтенантом поліції батальйону  патрульної поліції в с.Чайки Управління патрульної поліції в Київській області Гришком І.О. складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК №2230790 від 11.03.2020 (а.с. 5), відповідно до якої позивач керував транспортним засобом у якого не працював задній правий стоп сигнал та під час вимушеної зупинки працівниками поліції не ввімкнув аварійну світлову сигналізацію, чим порушив п.9.9.б ПДР, внаслідок чого за ч.2 ст.122 КУпАП прийнято рішення про накладення на позивача штрафу в розмірі 425,00 грн.
Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що визначене у спірній постанові порушення позивачем Правил дорожнього руху України не охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки ці порушення не стосуються початку руху чи зміни його напрямку, а тому поліцейський помилково притягнув позивача за вказаною частиною статті, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваної постанови.
За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР України).
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Відповідно до п.9.1.ґ ПДР України попереджувальними сигналами є увімкнення аварійної сигналізації, сигналів гальмування, ліхтаря заднього ходу, розпізнавального знака автопоїзда.
Згідно з п.9.9.б ПДР України аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з порушенням ним п.9.9.б ПДР України, оскільки він під час вимушеної зупинки працівниками поліції не ввімкнув аварійну світлову сигналізацію.
Колегія суддів звертає увагу, що диспозиція ч.2 ст.122 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил користування  попереджувальними сигналами, до яких належить аварійна сигналізація, виключно при початку руху чи зміні його напрямку.
Натомість, ввімкнення/не ввімкнення аварійної сигналізації під час вимушеної зупинки транспортного засобу працівниками поліції не можна вважати таким, що відбувається при початку руху чи зміні його напрямку, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушення п.9.9.б Правил дорожнього руху України не охоплюється диспозицією ч.2 ст.122 КУпАП.
В той же час, в постанові серії ЕАК №2230790 від 11.03.2020 зазначено, що позивач керував транспортним засобом у якого не працював задній правий стоп сигнал, однак поліцейським не кваліфіковано вказаної обставини, зокрема у спірній постанові не зазначено інформації про порушення позивачем п.31.4.3.а ПДР України.
Також спірна постанова не містить посилань на застосування поліцейським ст.36 КУпАП, відповідно до якої при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо, та якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. 
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Нормами ч.ч. 1-3 ст. 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності, а позивач повинен заперечувати проти доводів суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне  правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.
Згідно з ч. 1 ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. 
Колегія суддів зазначає, що хоча ст. 258 КУпАП і передбачає винесення постанови на місці вчинення правопорушення без складення протоколу про адміністративне правопорушення, але не забороняє скласти такий протокол, який в розумінні КУпАП є доказом в справі про адміністративне правопорушення та має підтверджувати або спростовувати наявність складу адміністративного правопорушення та винність особи, якщо вона заперечує та оспорює факт вчинення такого правопорушення.
Відповідач стверджує, що порушення позивачем правил дорожнього руху в повному обсязі підтверджується здійсненим інспектором відеозаписом.
Відповідно до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Враховуючи, що постанова серії ЕАК №2230790 від 11.03.2020, якою позивача притягнуто до відповідальності не містить інформації про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, то наданий відповідачем до матеріалів справи відеозапис на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 524/1284/17, який в силу вимог ч.5 ст.242 має бути врахований судом до спірних правовідносин.
Щодо посилань апелянта на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, колегія суддів зазначає, що в оскаржувані постанові серії ЕАК №2230790 від 11.03.2020 наявна інформація, що її складено заступником командира взводу батальйону патрульної поліції старшим лейтенантом поліції батальйону  патрульної поліції в с.Чайки Управління патрульної поліції в Київській області Гришком І.О. 
Управління патрульної поліції в Київської області є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції, який, відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженим наказом Національної поліції України від 06.11.2016 №73, є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, реорганізовується та ліквідується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законодавством України порядку.
Відповідно до п.2 р.IV наведеного Положення Департамент та його підрозділи становлять єдину систему.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Департамент патрульної поліції є юридичною особою (органом державної влади), якому присвоєно ідентифікаційний код юридичної особи - 4010864, дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі - 07.11.2015 №10731020000030075.
Отже, Департамент патрульної поліції являється юридичною особою публічного права, має власну печатку, при цьому він становить єдину систему з Управлінням патрульної поліції в Київській області, яке є його територіальним підрозділом, з чого можна дійти висновку, що звертаючись із позовом до Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції, позивачем заявлено позовні вимоги до Департаменту патрульної поліції, в особі Управління патрульної поліції в Київської області (які становлять єдину систему).
При цьому, в суді першої інстанції саме представник Департаменту патрульної поліції Орлов О.С. здійснював представництво інтересів відповідача, шляхом подання відзиву на позов (а.с.13), який діяв на підставі довіреності Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 09.12.2019 №21059/41/40/01-2019 (а.с.17), відповідно до якої ОСОБА_2 доручено представляти інтереси та/або захищати права та законні інтереси Довірителя і його структурних підрозділів, територіальних (відокремлених) підрозділів (у тому числі управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції), зокрема, у судах при розгляді справ про адміністративні правопорушення.
Отже, саме Департамент патрульної поліції відповідав за вказаним позовом та здійснював заходи з метою доведення правомірності дій та рішень заступника командира взводу батальйону патрульної поліції старшим лейтенантом поліції батальйону  патрульної поліції в с.Чайки Управління патрульної поліції в Київській області Гришка І.О.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що позивачем вірно визначено належного відповідача - Управлінням патрульної поліції в Київській області Департаменту патрульної поліції при оскарженні дій та рішень, вчинених та прийнятих заступником командира взводу батальйону патрульної поліції старшим лейтенантом поліції батальйону  патрульної поліції в с.Чайки Управління патрульної поліції в Київській області Гришком І.О.
З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції доходить висновку щодо недоведеності відповідачем, всупереч ч. 2 ст.77 КАС України, вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.122 КУпАП, що свідчить про неправомірність постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК №2230790 від 11.03.2020, яка підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дії заступника командира взводу батальйону патрульної поліції Гришка І.О., в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст. 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.
Текст постанови виготовлено 30 липня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна
Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова
                                                                                                    А.Ю.Кучма