Постанова
Іменем України
 
20 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 569/9549/16-ц
провадження № 61-22686св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: 4 Територіальний вузол урядового зв`язку  Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, виконавчий комітет Рівненської міської ради,
третя особа – начальник Рівненського військового гарнізону командир військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Бердія М. А.                         від 04 липня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О.,                                    від 12 листопада 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                                      4 Територіального вузла урядового зв`язку Держспецзв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі – 4 ТВУЗ), Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі – Держспецзв`язок), виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа – начальник Рівненського військового гарнізону командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 про визнання дій щодо розподілу житла неправомірними, зобов`язання відкликати клопотання про надання житлу статусу службового, визнання бездіяльності щодо розподілу житла протиправною та зобов`язання здійснити розподіл житла у відповідності до вимог чинного законодавства України.
В обґрунтування позову вказав, що він як військовослужбовець, що звільнений в запас, перебуває у загальній черзі під № 5 та в позачерговій черзі під № 1 на отримання житла, на сім`ю, яка складається із трьох чоловік. У березні 2016 року за кошти держави були придбані 24 квартири по                                 АДРЕСА_1 , які обліковані через 4 ТВУЗ. Відповідачі, не маючи на те відповідних повноважень, розділили вказане житло на постійне та службове, що призвело до порушення статті 19 Конституції України. Вказані 24 квартири відповідачі використали для забезпечення власних потреб, для створення службового житлового фонду житла. Такий статус надавався за клопотанням керівника підрозділу, який не мав на це повноважень. Житло розподілялось ним одноосібно, без врахування черговості, а згодом, наданий статус службового із квартир знімався. Вважає, що такі дії та бездіяльність відповідачів призвели до порушення закону та його прав на житло.
За таких обставин позивач просив суд визнати дії відповідачів щодо розподілу державного житла по АДРЕСА_1 , як службового, неправомірними; зобов`язати відповідачів відкликати клопотання про надання житлу статусу службового; визнати бездіяльність відповідачів щодо розподілу державного житла по АДРЕСА_1 протиправною та зобов`язати відповідачів здійснити розподіл державного житла у відповідності до вимог чинного законодавства України.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня                      2019 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що при розподілі житла, переведення його в статус службового та наданні військовослужбовцям, що проходять дійсну військову службу в 4 ТВУЗ, відповідачами було дотримано вимоги житлового законодавства. Першочерговим є забезпечення службовим житлом військовослужбовців, які несуть службу. Невиділення відповідачами до 20 % житла учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей не порушує права позивача, оскільки він не відноситься до осіб цієї категорії.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій угрудні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та  ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що реалізуючи свої житлові права під час розподілу спірного житла та переведення його у статус службового, відповідачі порушили аналогічне право позивача. Відповідачі порушили порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. У порушення вимог закону відповідач не визначив обсяг службових житлових приміщень та потребу у забезпеченні житлом співробітників 4 ТВУЗ. Начальник 4 ТВУЗ не наділений правом звернення до уповноважених осіб із клопотанням про надання житлу статусу службового.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від  19 грудня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У січні 2020 року до суду  від 4 ТВУЗ надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та клопотання про об`днання у одне провадження цієї справи та справи за позовом ОСОБА_3 до начальника 4 ТВУЗ, 4 ТВУЗ, виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту п`ятого рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради, визнання протиправним та скасування наказу в частині надання двокімнатних квартир, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 на підставі ордеру на житлове приміщення № 1346                               від 10 грудня 1993 року отримав житло — двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 29,37 кв. м, на склад сім`ї 3 особи, яке разом із дочкою ОСОБА_4 приватизував                        у лютому 2000 року.
 
Протоколом № 8 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2                             від 06 червня 2000 року ОСОБА_1 виключено зі списку осіб, що потребують позачергового поліпшення житлових умов, як такого, що використав надану законодавством пільгу з переносом його в загальну чергу на поліпшення житлових умов з 01 листопада 1999 року.
 
Позивач перебуває на квартирному обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов у 4 ТВУЗ, у загальній черзі під номером 5, складом сім`ї з 6 осіб: ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_4 , зять ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 , онука ОСОБА_7 , онука ОСОБА_8 
 
4 ТВУЗ було здійснено реконструкцію гуртожитку під житловий будинок по АДРЕСА_1 , оперативне управління за 4 ТВУЗ зареєстроване в реєстрі 23 березня 2016 року.
 
23 травня 2016 року начальник 4 ТВУЗ звернувся з проханням до голови Держспецзв`язку за погодженням рішення про включення 24 квартир до службового фонду, яке було погоджено листом № 61/02/01/-1413                                   від 31 травня 2016 року.
 
Листом № 5503-832 від 2 червня 2016 року начальник 4 ТВУЗ звернувся до голови Рівненської міської ради про включення 24 квартир до числа службового житла.
 
На підставі звернення начальника 4 ТВУЗ та відповідно до пункту 5 рішення № 115 виконкому Рівненської міської ради  від 11 жовтня 2016 року було вирішено зареєстровати 24 квартири в будинку АДРЕСА_1 , як службові квартири 4 ТВУЗ.
 
Як вбачається з протоколу засідання житлово-побутової комісії 4 ТВУЗ                      від 28 листопада 2016 року № 10 24 службові квартири в будинку АДРЕСА_1 було розподілено військовослужбовцям 4 ТВУЗ.
 
Проведений розподіл службового житла було затверджено наказом № 32                  від 28 листопада 2016 року і цей наказ було погоджено адміністрацією Держспецзв`язку в листі від 05 грудня 2016 року за № 61/03-2989.
 
Зазначений наказ в частині надання службових квартир військовослужбовцям 4 ТВУЗ згідно списку було погоджено також рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради № 15 від 14 лютого 2017 року.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
 
Згідно з частиною першою статті 12 Закону Украйни «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
 
Відповідно до положень статей 118, 121 ЖК УРСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
 
Статтею 42 ЖК УРСР передбачено, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України.
 
Відповідно пункту 15 до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, службове житлове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом.
 
Згідно із пунктом 4.3 розділу ІІ Концепції розвитку сектору безпеки і оборони України, яку затверджено рішенням Ради нацбезпеки і оборони України                       від 04 березня 2016 року та введено в дію Указом Президента України                    від 14 березня 2016 року № 92/2016, складовою частиною забезпечення розвитку систем сектору безпеки і оборони зазначено кадрове забезпечення сектору безпеки і оборони, яке включатиме в тому числі створення умов для забезпечення військовослужбовців і працівників правоохоронних органів та членів їхніх сімей житлом, насамперед службовим.
 
Пунктом 2 розділу 4 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і членів їх сімей, затвердженої наказом адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України № 3 від 05 січня 2016 року (далі – Інструкція) передбачено, що житлове приміщення включається (виключається) до (із) числа службового згідно з рішенням виконавчих органів на загальних підставах відповідно до вимог законодавства за клопотанням Голови Держспецзв`язку (начальника підрозділу Держспецзв`язку).
 
Клопотання начальника підрозділу Держспецзв`язку про включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового погоджується з Адміністрацією Держспецзв`язку. До числа службового може бути включене тільки вільне житлове приміщення. Під службові житлові приміщення виділяються окремі квартири.
 
Житлове приміщення виключається із числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено із числа житлових приміщень.
 
Таким чином, цією Інструкцією надано право начальнику підрозділу Держспецзв`язку, за погодженням із Адміністрацією Держспецзв`язку вирішувати питання щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового.
 
Відповідно до статті 9 Закону України «Про державну службу спеціального зв`язку» 4 ТВУЗ є територіальним підрозділом Держспецзв`язку.
 
За наведеного, начальник 4 ТВУЗ, отримавши погодження Адміністрації Держспецзв`язку, звернувся до виконкому Рівненської міськради із клопотанням про включення 24 квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , до числа службових, тобто діяв у межах наданих йому повноважень.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керуючись статтею 121 ЖК України, пунктом 8 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР                                    від 04 лютого 1988 року № 37, пунктом 15 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня                       2006 року № 1081, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при розподілі житла, переведення його в статус службового та надання військовослужбовцям, що проходять дійсну військову службу в 4 ТВУЗ, відповідачами було дотримано вимоги житлового законодавства.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, як з таким, що відповідає наведеним вище вимогам закону та обставинам справи.
Доводи касаційної скарги про те, що у порушення вимог закону відповідач не визначив обсяг службових житлових приміщень та потребу у забезпеченні житлом співробітників 4 ТВУЗ, є безпідставними, оскільки законодавством не визначено обов`язку створювати список осіб, які потребують службового житла, а співвідношення кількості службових квартир і загальної кількості квартир визначаються Адміністрацією Держспецзв`язку залежно від потреби у такому житлі та виходячи з кількості військовослужбовців Держспецзв`язку, які потребують одержання житлових приміщень.
 
Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги щодо порушення відповідачами порядку наданню вказаним квартирам статусу службового житла. Судами попередніх інстанцій була надана належна правова оцінка цим доводам позивача та встановлені обставини дотримання начальником 4 ТВУЗ та Адміністрацією Держспецзв`язку Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями та вимог Інструкції під час надання 24 квартирам у житловому будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , статусу службового житла.
 
Разом із тим, суди надали належну правову оцінку доводам позивача щодо невиділення відповідачами до 20 % житла учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей, підставно вказавши, що вказане не порушує права позивача, оскільки він не відноситься до осіб цієї категорії.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Доводи касаційної скарги щодо порушення прав позивача за рахунок забезпечення житлових прав військовослужбовців, які несуть дійсну службу, не впливають на правильність висновків судів щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки положеннями чинного законодавства не передбачено обмеження кількості службового житла, необхідного для задоволення потреб військовослужбовців, які несуть військову службу.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Щодо клопотання про об’єднання справ у одне провадження
 
Пунктом 3 частини другої статті 50 ЦПК України передбачено, що участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо предметом спору є однорідні права і обов`язки.
 
Відповідно до частин другої та третьої статті 188 ЦПК України суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача. Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.
 
Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження визначені главою 2 розділу V Перегляд судових рішень ЦПК України «Касаційне провадження», яка не передбачає вирішення питання про об`єднання справ у одне провадження на стадії касаційного провадження.
 
Ураховуючи викладене, відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд здійснює перевірку судових рішень першої та апеляційної інстанцій, які набрали законної сили, що виключає можливість вирішення питання про об`єднання справ у одне провадження на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції. 
 
За таких обставин у задоволенні клопотання 4 ТВУЗ про об`єднання справ у одне провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня                       2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року – без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара