Справа № 454/325/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/1646/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія: 76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Степова» Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Сокальського районного суду Львівської області в складі судді Фарини Л.Ю. від 14 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Степова» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, -

       в с т а н о в и л а : 

       рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 квітня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ДП "Львіввугілля" в особі ВП шахта "Степова" (ЄДРПОУ 26360457, місце знаходження: м. Сокаль, вул. Б.Хмельницького 26, Львівської області) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 59186 (п`ятдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят шість)грн. 76коп. Стягнуто з ДП "Львіввугілля" в особі ВП шахта "Степова" (ЄДРПОУ 26360457, місце знаходження: м. Сокаль, вул. Б.Хмельницького 26, Львівської області) в дохід держави 840 (вісімсот сорок) грн. 80коп. судового збору.
Дане рішення оскаржило ДП «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Степова» ДП «Львіввугілля».
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважають рішення таким, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню. Зазначають, що судовою повісткою на 11.00 год. 14.04.2020р. було викликано представника позивача ДП «Львіввугілля» ВП «Шахта «Степова». Однак до судового засідання відповідач не був допущений. 14 травня 2020 р. було винесено рішення на користь позивача. В рішенні суд вказав, що представник ДП «Львіввугілля» ВП «Шахта «Степова» в судове засідання не прибув. Про це рішення стало відомо ДП «Львіввугілля» 24.04.2020р., а ВП «Шахта «Степова» 04.05.2020р. Вказують, що це є неправдою, оскільки в суд прибув представникДП «Львіввугілля» ВП «Шахта «Степова» заступник директора з правових питань Жовнір В.А. Його присутність в суді підтверджується наданим суду клопотанням, зафіксованим штампом канцелярії суду, датованим 14.04.2020р. Крім того, вказано, що в суд надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд справи у його відсутності. Звертає увагу, що такої заяви не існує в природі. Заперечують, оскільки заяви про розгляд справи у відсутності представника підприємства суд не надавав, а навпаки просив розглядати справу за участю сторін. Вважають, що цим порушено права відповідача та суд повинен був допустити сторони до розгляду справи в судовому засіданні. Вважають, що разі розгляду справи без участі сторін суд мав би отримати на це згоду. Тоді б сторони знаючи про такі обставини, могли б надати суду вичерпні докази по справі. Зазначають, що посилаючись у рішенні на введенні в Україні карантинні заходи суд вважав за недоцільне відкладати розгляд справи. Однак, згідно чинного законодавства суд не вправі виносити рішення, не заслухавши сторони, оскільки справи про стягнення заборгованості по заробітній платі шахтарям мають великий суспільний резонанс. Далі судом вказано, що факти надані позивачем відповідач не спростовував, але відповідач був позбавлений такого права, саме не допуском до участі в судовому засіданні на якому наполягав. Враховуючи усі вищенаведені аргументи вважають, що оскаржувані рішення по даній справі порушують право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом (ст. 55 Конституції України, ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). 
Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, заперечення на позовну заяву, відповіді на відзив (заперечення), апеляційної скарги, доповнення до апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 116, ч.1 ст. 117 КЗпП України, п.п. 69-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), п.п. 1,2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, постанову Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. по справі №6-15цс13, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці №13 від 24.12.1999р.», ст. 141 ЦПК України, та задовольняючи позов, виходив з того, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 19.07.2016 року прийнятий підземним гірником очисного забою 5 розряду з повним робочим днем на ДП "Львіввугілля" ВП "Шахта Степова". 01.10.2018 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я п.2 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України та одноразової допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітків згідно колективного договору, про що свідчить відмітка у трудовій книзі позивача. Згідно наказу №127-он від 08.10.2018р. суд встановив, що в.о. директора шахти розпорядився виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку із його звільненням. Згідно довідки ДП "Львіввугілля" ВП "Шахта Степова", підписаної головним бухгалтером та начальником р/в підприємства, встановлено, що розрахунок із ОСОБА_1 за жовтень 2018 року виплачено в повному обсязі та наступним чином: 26.11.2018р., 28.11.2018р., 06.12.2018р., 10.12.2018р., 12.12.2018р., 13.12.2018р., 14.12.2018р. Суд зазначив, що ОСОБА_1 , посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, встановив, що його заробітна плата за останні два місяці, що передували дню звільнення, становить: серпень 2018р. -11096,48грн, вересень 2018р. - 9864,46грн. Однак у серпні 2018 року позивач перебував у відпустці та не мав відпрацьованих днів, тому ним взято лише 9 робочих днів за вересень 2018р. а отже, середньоденна заробітна плата становить 1096,05 грн. (9864,46 / 9 = 1096,05). З моменту звільнення по день фактичного повного розрахунку із 01.10.2018р. по 14.12.2018р. пройшло 75 днів, з них робочих 54 дні. Отже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені становить 1096,05 х 54 = 59186,76. Даний факт не було спростовано відповідачем, а отже сумніву у його правильності та достовірності у суду не виникало. Таким чином, відсутність у ВП "Шахта Степова" ДП "Львіввугілля" коштів не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Суд зазначив, що твердження представника відповідача про те, що ВП "Шахта Степова" не є розпорядником коштів відповідно до Положення не знайшло свого підтвердження у матеріалах справи. Більше того факт звернення до суду ОСОБА_1 , із аналогічним позовом також не підтвердився в ході розгляду даної справи, оскільки позивач звертався до Червоноградського міського суду Львівської області до ПАТ "Шахта Надія", тобто попереднього роботодавця (витяг із рішення №459/3326/19 від 31.03.2020р.). Отже, в ході розгляду справи суд встановив, що у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем. Суд вважав, що стягненню на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59 186,76грн., зазначена позивачем в позовній заяві, оскільки суд відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, тому суд констатував про необхідність стягнення судового збору з відповідача в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими – не доведені.
5.02.2020р. ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДП «Львіввугілля» в особі ВП шахта «Степова», у якому просив: стягнути з ДП «Львіввугілля» в особі ВП шахта «Степова» у користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 59186,76 (п`ятдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят шість) грн. 76 коп. 
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, щозгідно наказу №320-к від 01.10.2018р. його було звільнено з роботи у зв`язку із невідповідністю працівника виконуваній роботі та внаслідок стану здоров`я згідно п.2 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку та одноразової допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітків. Однак при звільненні із ним не було проведеного повного розрахунку, а повний розрахунок здійснено лише 14.12.2018р.Посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995р. №100, нарахування виплат за період розрахунку складає 75 днів з яких 54 робочі та складає 59186,76грн. (1096,05грн. середньоденна заробітна плата х 54дні = 59186,76). За таких обставин та посилаючись на норми чинного законодавства позивач змушений звернутися до суду із даним позовом.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Однак, згідно з ст. 233 КЗпП України, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.
Крім цього, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі «за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу»: «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався».
Як вбачається із копії трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 19.07.2016 року прийнятий підземним гірником очисного забою 5 розряду з повним робочим днем на ДП "Львіввугілля" ВП "Шахта Степова".
1.10.2018 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я п.2 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України та одноразової допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітків згідно колективного договору, про що свідчить відмітка у трудовій книзі позивача.
Із копії наказу №127-он від 08.10.2018р.встановлено, що в.о. директора шахти розпорядився виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку із його звільненням.
Згідно довідки ДП "Львіввугілля" ВП "Шахта Степова", підписаної головним бухгалтером та начальником р/в підприємства, встановлено, що розрахунок із ОСОБА_1 за жовтень 2018 року виплачено в повному обсязі та наступним чином: 26.11.2018р., 28.11.2018р., 06.12.2018р., 10.12.2018р., 12.12.2018р., 13.12.2018р., 14.12.2018р. 
Тобто повний розрахунок з позивачем проведено 14.12.2018 року.
Позивач звернувся в суд з даним позовом лише 5.02.2020 року, тобто із значним пропуском тримісячного строку з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а конкретно з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким днем, як вказано вище, слід вважати день повного розрахунку відповідачем з позивачем, а саме 14.12.2018 року, про що стверджує і сам позивач.
Доводів на підтвердження певних поважних причин пропуску тримісячного строку на звернення до суду позивачем не наведено. Натомість він вважає такий не пропущеним, з посиланням на постанову Верховного Суду України у справі №6-1395цс16 від 26.10.2016 року та постанову Верховного Суду у справі №61-23397св18 від 05.12.2018 року, – вважаючи, що звернення до суду із позовом про виплати, що є предметом спору не обмежується будь-яким строком, оскільки такі належать до державних гарантій, встановлених законодавством та умовами трудового договору.
Стосовно посилання на згадані судові рішення, то на думку колегії суддів такі посилання позивача є помилковими, оскільки вони не стосуються виплат, що є предметом спору.
У вказаних рішеннях йдеться про кошти, що отримуються працівником як заробітна плата та державні гарантії, що виплачуються під час перебування працівника в трудових відносинах, однак такі рішення не стосуються державних гарантій компенсацій, що отримує працівник після розірвання трудового договору та які пов`язані із виплатами після розірвання трудового договору, зокрема, через неналежний розрахунок при звільненні. Таких правовідносини стосується та до таких розповсюджується рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу», про яке йшлося вище.
Також, відповідно до п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з`ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст.225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК ( 1501-06 ) і ст.228 КЗпП залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи не має.
Відтак, доводи позовної заяви про непоширення на виплати, які є предметом спору будь-якого строку позовної давності вбачаються необґрунтованими, оскільки даний спір не стосується коштів, що отримуються працівником як заробітна плата та державні гарантії, що виплачуються під час перебування працівника в трудових відносинах. Вказаний спір виник у зв`язку з реалізацією державних гарантій компенсацій, що отримує працівник після розірвання трудового договору та які пов`язані із виплатами після розірвання трудового договору, зокрема, через неналежний розрахунок при звільненні.
На вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні розповсюджується тримісячний строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, що узгоджується з роз`ясненнями, наданими у рішенні Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.
Вказане, також, відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.01.2019 року у справі № 462/4985/14-ц.
Зважаючи на вказане, тобто пропуск позивачем тримісячного строку на звернення до суду, відсутність поважних причин пропуску такого, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог. Враховуючи вказане рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими та саму скаргу задовольнити.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Степова» Державного підприємства «Львіввугілля» – задовольнити.
       Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 квітня 2020 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Степова» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 липня 2020 року.

       Головуючий :                  Я.А. Левик

       Судді:                 Л.Б. Струс

                                                                                       М.М. Шандра