УХВАЛА

17 вересня 2020 року 
м. Київ

Справа №  915/1734/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Баранець О.М., Ткач І.В.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" 

на рішення Господарського суду Миколаївської області
(головуючий суддя - Коваль С.М.)
від 02.07.2019
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Головея В.М.; судді: Разюк Г.П., Савицький Я.Ф.)
від 03.06.2020

у справі № 915/1734/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" 
про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди

за участю представників учасників справи:
позивача - Антонов К.О.;
відповідача - Шуфрич І.Ю.;

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" про визнання недійсною додаткової угоди від 11.05.2017 № 2 до договору оренди приміщення від 29.12.2016 №  17/03.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювана додаткова угода укладена від імені позивача директором ОСОБА_1, який не мав відповідних повноважень на її вчинення (угода укладена з перевищенням компетенції), у зв`язку з чим така угода має бути визнана недійсною у судовому порядку.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.07.2019 у позові відмовлено, з огляду на те, що оспорюваний правочин вчинений від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" директором ОСОБА_1, що діяв на підставі Статуту. При цьому, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було не відомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 906/100/17 та від 12.06.2018 у справі № 927/976/17).

Також суд першої інстанції зазначив, що факт знаходження в орендованих приміщеннях та оплати коштів протягом тривалого часу за користування нерухомим майном за договором оренди приміщень №17/03 від 26.12.2016, з урахуванням оскарженої додаткової угоди № 2 від 11.05.2017 до договору оренди, позивачем не заперечувався. Крім того, відповідно до листа від 24.01.2018 за вих. №24 директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" ОСОБА_1 повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" про розірвання договору оренди приміщень №17/03 від 26.12.2016 з посиланням саме на оскаржувану додаткову угоду № 2 від 11.05.2017 до цього договору оренди. Тобто, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем було схвалено оскаржуваний правочин.

2.2. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.07.2019 у справі №  915/1734/18 скасовано, позов задоволено. Суд визнав недійсною з моменту укладення додаткову угоду №2 від 11.05.2017 до договору оренди приміщень №17/03 від 29.12.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл".

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що оспорювана додаткова угода вчинена директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" з перевищенням повноважень та не була в подальшому схвалена головою товариства або органами управління, які уповноважені вчиняти такі правочини згідно зі статутом позивача.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість висновку місцевого господарського суду про непорушення оспорюваним правочином прав позивача, оскільки цим правочином значно збільшено розмір орендної плати, яку Товариство з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" мало сплачувати як орендар, а також встановлена умова, що орендна плата сплачується за весь календарний рік незалежно від дати припинення договору оренди.

Стосовно доводів відповідача про схвалення Товариством з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" оспорюваного правочину шляхом підписання директором цього товариства ОСОБА_1 листа від 24.01.2018 (вих. №24), у якому він повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" про розірвання договору оренди приміщень від 26.12.2016 №17/03 з посиланням саме на оскаржувану додаткову угоду № 2 від 11.05.2017 до цього договору оренди, суд апеляційної інстанції зазначив, що при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 20.03.2018 у справі №  910/8794/16. 

Отже, оскільки лист підписав саме директор, який не був уповноважений відповідно до Статуту Товариства вчиняти такий правочин, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей лист не можна вважати формою схвалення оспорюваного правочину.

2.3. Постановою Верховного Суду від 23.01.2020 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Суд касаційної інстанції, погодившись з обґрунтованими висновками судів попередніх інстанцій про вчинення директором позивача оспорюваної додаткової угоди № 2 до договору з перевищенням своїх повноважень, разом з тим зазначив про таке.

Суду апеляційної інстанції належало, насамперед, встановити, чи був уповноважений директор позивача ОСОБА_1 на підписання офіційного листа від імені юридичної особи (про дострокове розірвання договору), тобто на вчинення безпосередньо дії, яка може розглядатися як схвалення додаткової угоди № 2 до договору; чи вчинена така дія, як підписання листа (про дострокове розірвання договору), а також безпосередньо правочин з розірвання договору в межах компетенції директора позивача, визначеної законом та статутом товариства, відповідно, чи є цей лист таким, що породжує правові наслідки для позивача.

Крім того, суд апеляційної інстанції не спростував висновки суду першої інстанції, покладені в основу судового рішення про те, що орендар фактично користувався орендованим майном і після укладання додаткової угоди № 2 до договору, сплачував орендну плату за спірною додатковою угодою. В контексті наведеного апеляційному господарському суду належало дослідити обставини, пов`язані з подальшим користуванням позивачем орендованим майном, внесенням останнім орендної плати за спірною додатковою угодою (зокрема, з`ясувати: правові підстави користування позивачем орендованим майном протягом всього часу його фактичного використання до моменту повернення відповідачу; чи мали місце факти оплати орендної плати в обсязі, передбаченому спірною додатковою угодою; чи були останні здійснені від імені позивача особою, яка мала необхідний обсяг належним чином підтверджених повноважень на оформлення відповідних розрахункових документів під час здійснення операцій за банківським рахунком позивача та здійснення платежів від імені позивача; чи мало місце фактичне отримання позивачем послуг оренди та відповідне оформлення первинних документів, а також відображення операції відповідно до умов спірної додаткової угоди № 2 до договору у податковому та бухгалтерському обліку і звітності учасників господарської операції; встановити повноваження осіб, відповідальних за складання таких документів зі сторони позивача). Також суд апеляційної інстанції не досліджував обставини щодо подання періодичної фінансової звітності головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" Голові та фінансовому контролеру названого товариства про рух грошових коштів, про що зазначав у запереченнях проти позовних вимог відповідач в підтвердження доводів щодо обізнаності Голови Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" як з фактом підписання директором позивача додаткової угоди № 2 до договору, так і з фактом внесення орендної плати за спірною додатковою угодою.

2.4. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.07.2019 залишено без змін.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Директор позивача підписав додаткову угоду № 2 від 11.05.2017 до договору з перевищенням своїх повноважень, однак суд встановив ряд дій позивача, які свідчать про наступне схвалення правочину протягом тривалого часу, а тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував при вирішенні спору статтю 241 Цивільного кодексу України.

Так, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач після підписання додаткової угоди №2 від 11.05.2017 протягом червня 2017 - лютого 2018 років, продовжував сплачувати збільшену суму орендної плати, без зауважень та заперечень, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок з рахунку позивача.

При цьому орендні платежі були здійснені від імені позивача особою, яка мала необхідний обсяг належним чином підтверджених повноважень на оформлення відповідних розрахункових документів під час здійснення операцій за банківським рахунком позивача та здійснення платежів від імені позивача, оскільки сторони визнають та не заперечують цей факт, а матеріали справи не містять доказів протилежного.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що лист позивача від 24.01.2018 не є доказом оспорювання додаткової угоди №2, оскільки позивач просив достроково розірвати договір оренди від 29.12.2019, у зв`язку з припиненням виробничої діяльності товариства. Вказаний лист породжує правові наслідки для останнього, оскільки відповідно до п. 3 додаткової угоди, договір доповнено п. 4.10 такого змісту: "У випадку, якщо Орендар заявляє про намір припинити договір до закінчення його терміну дії, Орендар зобов`язаний письмово попередити Орендодавця про дату припинення Договору не пізніше, ніж за 2 (два) місяці. У такому випадку оплата орендних платежів проводиться і нараховується Орендарем до кінця поточного року, в якому відбулося припинення Договору".

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог з заявлених підстав передбачених статтею 92, частинами 1-3 статті 203, частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки обставинами справи встановлено, що зміст оспорюваного правочину не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а відтак, в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимоги частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, а також частин 2 та 3 цієї норми закону, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених підстав, в тому числі, відсутність волевиявлення позивача на укладення додаткової угоди №2 від 11.05.2017 до договору оренди приміщення №17/03 від 29.12.2016.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.07.2019 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2020, Товариство з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" подало касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

3.2. Як на підставу касаційного оскарження Товариство з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" посилається на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №910/8794/16, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а саме: статей 92, 145, 203, 215, 241 Цивільного кодексу України, та статей 59, 41, 62, чинного на той момент, Закону України "Про господарські товариства" у розрізі визначення та тлумачення компетенції органу юридичної особи та визначення належної особи, яка має повноваження наступного схвалення правочину, укладеного з перевищенням компетенції. 

Також скаржник посилається на наявність підстав для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд відповідно до статті 310 Господарського процесуального кодексу України з огляду на те, що судами попередніх інстанцій не було досліджено, проаналізовано та описано всі докази та не наведено причин їх відхилення. Також не виконано судом апеляційної інстанції вимог постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у даній справі щодо встановлення обставин справи.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

При цьому відповідно до статті 221 Господарського процесуального кодексу України Товариство з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" зазначило, що орієнтовний розмір судових витрат на надання правової (правничої) допомоги відповідачу становить 15  000, 00 грн, а підтверджуючі письмові докази будуть подані після їх складення та підписання.

3.4. На адресу суду 16.09.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" надійшли додаткові пояснення, в яких товариство наголошує на тому, що сплата орендних платежів та фактичне користування орендованим майном не свідчать про схвалення оспорюваної додаткової угоди. Окрім того, зазначає, що ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не дали оцінки пункту 4.10 договору в редакції додаткової угоди, з огляду на встановлення факту погодження чи наступного схвалення даного пункту договору.

3.5. Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" на адресу суду 17.09.2020 надійшли письмові пояснення, в яких товариство просить відмовити в задоволенні касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн", а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 

4.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" (орендодавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" (орендар) 29.12.2016 уклали договір № 17/03 оренди приміщень, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуальне майно - нежитлове приміщення, площею 285 кв.м, розташоване за адресою: м.  Миколаїв, вул. Спаська, 1/3, на шостому поверсі 6-ти поверхової будівлі, частина якої перебуває у власності орендодавця.

Згідно з пунктом 3.1 договору орендна плата складає 27 075, 00 грн за кожний місяць оренди, за ціною 95 грн за один кв.м.

Даний договір діє з 01 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року включно (пункт 9.1 Договору).

Додатковою угодою № 1 до договору орендовану площу зменшено на 15 кв.м.

На виконання умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" передало Товариству з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" за актом приймання-передачі від 01.01.2017 № 1 у строкове платне користування окреме індивідуальне майно - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Спаська, 1/3, на шостому поверсі 6-ти поверхової будівлі.

Сторони договору 11.05.2017 уклали додаткову угоду № 2 до договору, якою внесено зміни до договору, а саме:

- пункт 3.1 договору викладено в такій редакції: "Орендна плата складає 71  431,  20 грн за кожен місяць оренди, за ціною 264, 56 грн за 1 кв.м, що складає еквівалент 10 доларів США за 1 кв.м за курсом НБУ 26,455859 на дату складання даної Додаткової угоди" (пункт 1 додаткової угоди);

- пункт 3.3 договору викладено в такій редакції: "Розмір орендної плати за місяць визначається в гривнях за офіціальним курсом НБУ на перший робочий день поточного місяця, який відображається в акті наданих послуг…" (пункт 2 додаткової угоди);

- доповнено договір пунктом 4.10 такого змісту: "У випадку, якщо Орендар заявляє про намір припинити договір до закінчення його терміну дії, Орендар зобов`язаний письмово попередити Орендодавця про дату припинення Договору не пізніше, ніж за 2 (два) місяці. У такому випадку оплата орендних платежів проводиться і нараховується Орендарем до кінця поточного року, в якому відбулося припинення договору" (пункт 3 додаткової угоди);

- строк дії договору продовжено до 30 листопада 2019 року (пункт 4 додаткової угоди).

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначав про те, що додаткову угоду №  2 до договору вчинено директором позивача ОСОБА_1 без дотримання вимог чинного законодавства України та пунктів 10.5 (підпункт 10.5.9), 10.21, 10.22 Статуту Товариства.

Так, згідно з підпунктом 10.5.9 пункту 10.5 статуту позивача до компетенції Зборів Учасників належить прийняття рішення про:

- вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" правочину, незалежно від його предмета або декількох пов`язаних правочинів з одним й тим контрагентом на суму понад 25 000 грн;

- укладення будь-якого правочину, що наочно не ґрунтується на комерційних принципах.

Відповідно до пунктів 10.21, 10.22 статуту товариства повноваження, передбачені підпунктами 10.5.7, 10.5.8 та 10.5.9 пункту 10.5 статуту також має Голова Товариства. Голова Товариства приймає рішення згідно з підпунктами 10.5.8 або 10.5.8 Статуту шляхом складання та підписання письмового документа у довільній формі.

Згідно з підпунктом 10.5.9 пункту 10.5 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн", в разі укладення такого правочину або вчинення Товариством інших дій, вказаних в пункті 10.5.9 Статуту без попереднього рішення Зборів Учасників або Голови Товариства (згідно з його повноваженнями, зазначеними в пунктах 10.21 та 10.22 статуту), такий правочин (дія) вважається недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до листа від 24.01.2018 за вих. № 7/S директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" ОСОБА_1 повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю "Амісо-Ойл" про розірвання Договору (з посиланням на оскаржувану додаткову угоду № 2 від 11.05.2017 до договору).

Зазначаючи про те, що додаткова угода № 2 до договору укладена від імені позивача директором ОСОБА_1, який не мав відповідних повноважень на її вчинення (угода укладена з перевищенням компетенції), і в подальшому така угода не була схвалена Головою товариства або органами управління, які уповноважені вчиняти такі правочини згідно зі статутом позивача, позивач звернувся з позовом до суду про визнання додаткової угоди № 2 до договору недійсною.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

5.1. Відповідно до частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Підставою касаційного оскарження Товариство з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" визначило пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №910/8794/16, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а саме: статей 92, 145, 203, 215, 241 Цивільного кодексу України, та статей 59, 41, 62, чинного на той момент, Закону України "Про господарські товариства" у розрізі визначення та тлумачення компетенції органу юридичної особи та визначення належної особи, яка має повноваження наступного схвалення правочину, укладеного з перевищенням компетенції.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 №  910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №  910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №  2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №  757/31606/15-ц).

5.3. Так, у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №910/8794/16, на яку посилається скаржник, викладено правову позицію, згідно з якою, виходячи зі змісту статті 241 Цивільного кодексу України при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.
Такі висновки касаційного суду зроблені з урахуванням обставин конкретної справи, а саме: підписання як оспорюваного договору, так і актів прийняття-передачі наданих послуг, директором філії з перевищенням обсягу прав на здійснення повноважень. Тобто, в даному випадку дії, що свідчать про прийняття до виконання договору (підписання актів прийняття-передачі наданих послуг), було вчинено особою, яка і підписала спірну угоду за відсутності належних повноважень.

5.4. Разом з тим в даній справі суди попередніх інстанцій, зокрема й суд апеляційної інстанції, з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції, встановили, що позивач після підписання додаткової угоди №2 від 11.05.2017 протягом червня 2017 - лютого 2018 років, продовжував сплачувати збільшену суму орендної плати, без зауважень та заперечень, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок з рахунку позивача.

При цьому орендні платежі були здійснені від імені позивача особою, яка мала необхідний обсяг належним чином підтверджених повноважень на оформлення відповідних розрахункових документів під час здійснення операцій за банківським рахунком позивача та здійснення платежів від імені позивача, оскільки сторони визнають та не заперечують цей факт, а матеріали справи не містять доказів протилежного.

5.5. Отже, висновок щодо застосування статті 241 Цивільного кодексу України, викладений у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №910/8794/16, зроблений виходячи з інших встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин конкретної справи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, аналіз висновків, зроблених у постанові суду апеляційної інстанції, що оскаржується, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №910/8794/16, і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.6. Також скаржник обґрунтовував свою касаційну скаргу з посиланням на статтю 310 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суди попередніх інстанцій не дослідили всі зібрані у справі докази.

Так, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Отже, якщо підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 вказаного Кодексу визнані не обґрунтованими, то у скаржника не виникає права вимагати скасування судового рішення з підстав порушення судом норм процесуального права, за таких обставин перегляд судового рішення у касаційному порядку з цієї підстави є неможливим.

5.7. Щодо доводів скаржника, наведених ним у додаткових поясненнях про те, що ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не дали оцінки пункту 4.10 договору в редакції додаткової угоди, колегія суддів зазначає, що такі доводи не заявлялись в касаційній скарзі та не охоплюються дією зазначеного скаржником пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.8. При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. З огляду на викладене, на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.07.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у справі № 915/1734/18.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю "Залів Шіп Дизайн" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.07.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у справі № 915/1734/18.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                     В. Студенець

Судді                                                                                                                  О. Баранець

                                                                                                                           І. Ткач