Окрема думка
судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
справа № 910/719/19 (провадження № 12-18 гс 20)
19 травня 2020 року
м. Київ
 
Велика Палата Верхового Суду розглянула справу за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національного авіаційного університету, про виселення у примусовому порядку за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 18 квітня 2019 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24 вересня 2019 року і постановою від 19 травня 2020 року касаційну скаргу залишила без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Водночас з мотивами Великої Палати Верхового Суду не можу повністю погодитися з огляду на таке.
 
1.             Велика Палата Верховного Суду приймаючи зазначену постанову обґрунтовувала її, зокрема, таким:
 
1.1.      Заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. 
 
1.2.      Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України). 
 
1.3.      Чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення, у договорі сторони також не передбачили будь-які домовленості щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору.
 
1.4.      Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 ЦК України та частині другій статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин ( далі - Закону № 2269-XII), спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.
 
1.5.      У цій справі суди з`ясували, що Фонд державного майна України належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення інформації про припинення дії договору до орендаря, надіславши йому заяву рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідно до вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністру України від 05 березня 2009 року № 270.
 
1.6.      Наявність відповідної заяви орендодавця та належних доказів її надсилання орендарю за наданими орендарем реквізитами відповідно до  встановлених судами обставин справи свідчить про добросовісність звернення позивача до відповідача, вчинення позивачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах на відміну від відповідача, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства. 
 
1.7.      Тож, задовольняючи позов, господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що договір оренди є припиненим відповідно до частини другої статті 26 Закону України № 2269-XII, за якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
 
2.             Проте, частинами першою та третьою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
 
3.             З змістом частини першої статті 763 та частини першої статті 764 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
 
4.             Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України встановлено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
 
5.             Частиною другою статті 17 Закону України № 2269-XII визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
 
6.             Судами попередніх інстанцій встановлено, що 31 січня 2015 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір оренди № 7049 нерухомого майна, що належить до державної власності.
 
7.             Цей договір укладено строком на 1 рік, з 31 січня 2015 року до 31 січня 2016 року включно (пункт 10.1 договору).
 
8.             Відповідно до пункту 10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.
 
9.             В подальшому укладений між сторонами договір був пролонгований до 31 січня 2018 року.
 
10.        Позивач направив на адресу відповідача заяву від 27 лютого 2018 року № 30-06/2109 про припинення чинності договору оренди нерухомого майна від 31 січня 2015 року № 7049, якою було відмовлено ОСОБА_1 у продовженні строку дії договору оренди на наступний термін. Також у вказаній заяві позивач вимагав від ФОП ОСОБА_1. повернення майна та доручив балансоутримувачу (Національному авіаційному університету) прийняти майно з орендного користування.
 
11.        На підтвердження направлення вказаної заяви позивач надав суду належним чином засвідчену ксерокопію списку згрупованих рекомендованих відправлень від 28 лютого 2018 року (останній день місяця) та фіскального чеку від 28 лютого 2018 року.
 
12.        Із копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та копії поштового конверту вбачається, що вказане поштове відправлення, яким направлено заяву від 27 лютого 2018 року № 30?06/2109 про припинення чинності договору оренди, було повернуто позивачу у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.
 
13.        Верховний Суд неодноразово зазначав, зокрема у постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 05 червня 2018 року у справі № 904/7825/17 та від 12 червня 2018 року у справі № 910/15387/17, що норма статті 17 Закону України № 2269-XII має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її отримання іншою стороною.
 
14.        Отже повідомлення орендодавцем орендаря про припинення або зміну умов договору може вважати здійсненим належним чином лише в тому разі, якщо воно отримане орендарем до закінчення зазначеного місячного терміну, або ж добросовісно направлене орендарю з таким розрахунком, що може бути отримане ним до закінчення вказаного терміну.
 
15.        Направлення повідомлення про припинення або зміну умов договору в останній день місячного терміну, не може вважатися добросовісним повідомленням орендаря, оскільки завідомо не може бути отримане останнім до закінчення визначеного законом місячного терміну, після спливу якого настають передбачені законом правові насліди щодо поновлення дії договору.
 
Отже, на підставі частини другої статті 17 Закону України № 2269-XII вважаю, що при вирішенні питання щодо припинення договору оренди за закінченням строку договору необхідно не лише встановити факт направлення орендодавцем відповідної заяви про припинення договору оренди, але й встановити чи могла така заяву бути отримана орендарем до закінчення одного місяця після закінчення терміну дії договору.
 
Суддя                                                                                                                  В. В. Пророк

 
Окрема думка складена 16 липня 2020 року.