ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/628/20	

          Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          головуючого - судді  Лукманової О.М. (доповідач),
          суддів:  Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,     
                    за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року (суддя Жук Р.В., м. Кропивницький, повний текст рішення виготовлено 13.05.2020 року) у адміністративній справі №340/628/20 за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області про  скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, суд, -
в с т а н о в и в:
          У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) звернулася до суду з позовом до Фінансового управління Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області (далі по тексту – відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №7-к від 03.02.2020 року про її звільнення; поновити її на посаді головного спеціаліста відділу планування доходів, фінансів галузей виробничої сфери та інвестиції фінансового управління Голованівської райдержадміністрації Кіровоградської області з дати звільнення 03.02.2020 року та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.02.2020 року по день ухвалення рішення суду за наслідками розгляду цього позову.
          Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
          З рішенням суду першої інстанції не погодилась позивач ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтувала тим, що рішення є необґрунтованим та незаконним. Апелянт посилалась на конституційний принцип незворотності дії в часі, законів та інших нормативно-правових актів та вважала необґрунтованим застосування судом першої інстанції по спірних правовідносин змін до КЗпП України та Закону України «Про державну службу», які набрали чинності у лютому 2020 року стосовно порядку звільнення державних службовців. Апелянт вважала, що процедура її звільнення розпочалася у грудні 2019 року, з моменту прийняття наказу №12 від 02.12.2019 року «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників фінансового управління Голованівської районної державної адміністрації», а тому її звільнення мало відбутися з урахуванням вимог ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» статей 42, 49-2 КЗпП України, в редакції яка діяла на той час. Апелянт зазначала, що відповідно своєї кваліфікації вона мала зайняти посаду головного спеціаліста бюджетного відділу, оскільки особа, яка цю посаду займала та не була звільнена має нижчу кваліфікацію. 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що на момент прийняття наказу відповідачем про затвердження структури та штатної чисельності  працівників фінансового управління Голованівської райдержадміністрації діяла норма ч.1 ст.40, частин 1, 3 ст.49-2 КЗпП України, яка вимагала від власника або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації та 03.12.2019 року ОСОБА_1 було персонально попереджено про скорочення штату працівників та відсутність вакантної посади. Суд першої інстанції зазначив, що на момент звільнення ОСОБА_1 03.02.2020 року з 02.02.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-IX, яким внесені зміни до КЗпП України у зв`язку з чим змінився порядок скорочення державних службовців, а саме встановлено розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника); вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 цього Кодексу не застосовуються положення ч.2 ст.40 цього Кодексу. Суд прийшов до висновку про те, що на час винесення оскаржуваного наказу (03.02.2020 року) норми ч.2 ст.40 КЗпП України щодо переведення за його згодою на іншу роботу та ч.2 ст.49-2 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі на позивача, як державного службовця вже не поширювались. Посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», а саме, про те, що судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування), суд зазначив, що роботодавець має право самостійно визначати, змінювати чисельність працівників і штатний розпис. Оскільки, суд не знайшов підстав для скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , вважаючи, що такий наказ був прийнятий відповідачем правомірно, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.
Матеріалами справи встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2019 року № 926 були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року №91 «Деякі питання діяльності місцевих державних адміністрацій» та визначено граничну чисельність працівників місцевих державних адміністрацій. Відповідно до вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України розпорядженням голови Кіровоградської облдержадміністрації від 25.11.2019 року № 1168 встановлено граничну чисельність працівників Голованівської райдержадміністрації та зобов`язано голову райдержадміністрації установити граничну чисельність працівників структурних підрозділів райдержадміністрації в межах граничної чисельності, затвердженої даним розпорядженням. На виконання прийнятого розпорядження головою Голованівської райдержадміністрації було прийнято розпорядження від 27.11.2019 року № 316-р «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників структурних підрозділів Голованівської районної державної адміністрації», яким визначено перелік структурних підрозділів Голованівської райдержадміністрації і їх штатну чисельність, згідно якого штатна чисельність фінансового управління склала 7 осіб. Відповідно, начальником фінансового управління Голованівської райдержадміністрації 02.12.2019 року було видано наказ №12 «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників фінансового управління Голованівської районної державної адміністрації», яким затверджено структуру фінансового управління, виключено із структури відділ планування доходів, фінансів галузей виробничої сфери та інвестицій, у тому числі посада позивача - головного спеціаліста відділу планування доходів, фінансів галузей виробничої сфери та інвестицій.
Встановлено, що 03.12.2019 року ОСОБА_1 було письмово попереджено про наступне вивільнення 03.02.2020 року та відсутність вакантної посади. 
Встановлено, що 03.02.2020 року начальником фінансового управління Голованівської райдержадміністрації видано наказ №7-к, яким звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу планування доходів, фінансів галузей виробничої сфери та інвестицій 03.02.2020 року у зв`язку із скороченням граничної чисельності працівників фінансового управління Голованівської райдержадміністрації відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», проведено відповідні розрахунки та виплачено компенсацію за невикористані основні щорічні та додаткові щорічні відпустки. Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено: наказ начальника фінансового управління Голованівської райдержадміністрації від 02.12.2019 року №13, розпорядження голови Голованівської райдержадміністрації від 27.11.2019 року №316-р.
Встановлено, що посада головного спеціаліста відділу планування доходів, фінансів галузей виробничої сфери та інвестицій фінансового управління Голованівської райдержадміністрації відноситься до посади державного службовця категорії «В», на момент звільнення ОСОБА_1 їй було присвоєно 8 ранг державного службовця.
Відповідно до ст.1, ч.1 ст.3 Закону України «Про державну службу» державною службою є публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець є громадянином України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. 
Питання припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, регулюються ст.87 Закону України «Про державну службу», згідно п.1 ч.1, частин 4, 5 якої (в редакції на момент звільнення ОСОБА_1 03.02.2020 року) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. У разі звільнення з державної служби на підставі п.1 ч.1 цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Отже, на момент звільнення ст.87 Закону України «Про державну службу» передбачала скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу та виплату вихідної допомоги. Отже, всі інші питання, які стосувалися процедури вивільнення державного службовця у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу регулювалися положеннями КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент звільнення ОСОБА_1 з посади державного службовця частинами 3, 6 ст.49-2 КЗпП України передбачалося, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених Кодексом. Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 цього Кодексу не застосовуються положення ч.2 ст.40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті (звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу); не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Частиною 4 ст.40 КЗпП України (в редакції на день звільнення ОСОБА_1 ) передбачалося, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40, а також особливості застосування до них положень ч.2 ст.40, статей 42, 42-2, частин 1, 2, 3 ст.49-2 КЗпП України встановлюються законом, що регулює їхній статус. 
Відповідно до частин 2, 3 ст.5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. 
Аналізуючи докази у справі та законодавство, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що, оскільки ст.87 Закону України «Про державну службу» (на момент звільнення ОСОБА_1 ) питання процедури звільнення державних службовців не регулювалися, а регулювалися нормами КЗпП України, а саме: відсутність обов`язку суб`єкта призначення пропонувати вакантну посаду, тому слід застосовувати норми КЗпП України. 
При вирішенні спору, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем 03.12.2019 року було дотримано процедуру вивільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу планування доходів, фінансів галузей виробничої сфери та інвестицій, яка діяла на 03.12.2019 року, письмово попереджено її про наступне вивільнення 03.02.2020 року та відсутність вакантної посади та додержано строки звільнення з посади (03.02.2020 року).
Суд апеляційної інстанції враховує, що на день звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу планування доходів, фінансів галузей виробничої сфери та інвестицій у відповідача був відсутній обов`язок переведення за її згодою на вакантну посаду.
Як вбачається з матеріалів справи, фактично доводи щодо неправомірності оскаржуваного наказу зводяться до того, що відповідач був зобов`язаний перевести її на посаду головного спеціаліста бюджетного відділу, яка не скорочувалась та не була вакантною, оскільки особа, яка займає цю посаду має, на думку ОСОБА_1 , нижчу кваліфікацію. 
Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст.42 КЗпП України (в редакції на момент спірних правовідносин) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
З аналізу вище вказаної норми вбачається, що мова йде про вивільнення двох і більше працівників та залишення їх на посаді в залежності від їх рівня кваліфікації, продуктивності праці. Однак, у даному випадку ст.42 КЗпП України не може бути застосована, оскільки мова йде про вивільнення однієї ОСОБА_1 , а не кількох осіб, з рівнем кваліфікації, продуктивності праці необхідно яких мав порівнювати відповідач. 
З вимог ОСОБА_1 вбачається, що вона претендує на посаду головного спеціаліста бюджетного відділу фінансового управління, яку займала до скорочення ОСОБА_2 , яка не вивільнювалась, з тих підстав, що ОСОБА_2 , на її думку, має меншу кваліфікацію. Суд апеляційної інстанції критично відноситься до такого твердження, оскільки звільнення ОСОБА_2 з таких підстав та прийняття на її посаду ОСОБА_1 законодавством не передбачено. Суд апеляційної інстанції зазначає, що суди при розгляді спорів, не уповноважені давати оцінку доцільності проведення роботодавцем перегрупування, заміни працівників при скороченні штатної чисельності. 
Суд апеляційної інстанції погоджується висновком суду першої інстанції про те, що роботодавець має право самостійно визначати, змінювати чисельність працівників і штатний розпис, а тому вище вказані доводи ОСОБА_1 вважає необґрунтованими.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про скасування оскаржуваного наказу, поновленні на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул не підлягають задоволенню, а тому, в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст., ст. 242, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року у справі №340/628/20  – залишити без змін.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення у порядку ст., ст. 328 – 329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова