ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" липня 2020 р.           Справа№ 910/18193/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Пономаренка  Є.Ю.
суддів:            Руденко  М.А. 
          Дідиченко  М.А. 
 
при секретарі судового засідання Бовсуновській Ю.В.
за участю представників: 
від позивача - Верхацький І.В., адвокат, довіреність №14-193 від 17.05.2019;
від відповідача - представник не прибув,
розглянувши апеляційні скарги Державного підприємства «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/18193/19 (суддя Котков О.В., повний текст складено - 25.02.2020) за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Державного підприємства «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» про стягнення 608  440,41 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» про стягнення боргу в сумі 608 440,41 грн., з яких - 202 615,33 грн. пені, 76 085,57 грн. 3% річних та 329  739,51 грн. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов договору постачання природного газу №1604/1617-ТЕ-41 від 26.09.2016 своєчасно не виконав зобов`язання щодо оплати природного газу, у зв`язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню, 3% річних, інфляційні втрати.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/18193/19 позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 202  615,33 грн. пені, 27  346,93 грн. 3% річних, 322 034,40 грн. інфляційних втрат та 8 279,95 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
Так, у рішенні суд зазначив, що підписавши у 2017 році спільні протокольні рішення №2525 та №2832, сторони у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за наданий природний газ за договором постачання природного газу №1604/1617-ТЕ-41 від 26.09.2016. Тому, для застосування санкцій, передбачених договором, та наслідків порушення грошового зобов`язання, встановлених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями. З урахуванням наведеного, а також приписів ч. 1 ст. 530 ЦК України, ч. 6 ст. 232 ГК України, ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та пункту 6.1 договору, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 202 615,33 грн. пені, 27 346,93 грн. 3% річних, 322  034,40 грн. інфляційних втрат.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
За доводами апелянта, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку компенсує держава за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, що на думку відповідача, унеможливлює в такому випадку нарахування санкцій за порушення строків оплати поставленого газу.
Крім того, не погодившись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 48  738,64 грн. 3% річних, 7 705,11 грн. інфляційних втрат та прийняти нове рішення про задоволення позову в цій частині.
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, позивач вказує, що посилання суду на укладення ряду спільних протокольних рішень та договору про організацію взаєморозрахунків як підставу для зміни порядку та строку розрахунків є такими, що суперечать умовам договору та принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань. За твердженням скаржника, в договорі сторони погодили, що укладення спільних протокольних рішень та договору про організацію взаєморозрахунків в будь-якому випадку не змінює строків, порядку розрахунків, а внесення змін до спірного договору має відбуватись лише шляхом укладення окремої додаткової угоди. На думку позивача, у відносинах між покупцем та продавцем щодо розрахунків за отриманий природний газ держава виступає лише як третя особа, яка має певний обов`язок із своєчасного перерахування субвенцій у певний строк в межах договірних відносин, та не є суб`єктом владних повноважень. Позивач вважає наданий ним розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат вірним і таким, що відповідає п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань».
Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги за своєю апеляційною скаргою.
В свою чергу, відповідач правом на участь свого представника у даному судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання призначеного на 20.07.2020 повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.
Враховуючи належне повідомлення відповідача, а також    з урахуванням того, що неявка його представника в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційних скарг, останні    розглянуто судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.
Згідно з ч. 1  ст. 270 Господарського процесуального кодексу України  у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Частинами 1 та 2  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.    Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині присуджених до стягнення  сум пені, 3% річних, інфляційних втрат, а в задоволенні скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» слід відмовити, з наступних підстав.
Між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (в подальшому змінено найменування на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», постачальник) та Державним підприємством «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» (споживач) 26.09.2016 укладено договір постачання природного газу №1604/1617-ТЕ-41, за умовами п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його умовах цього договору. 
Згідно п. 1.2 договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. 
Відповідно до п. 2.1 договору, постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 р. по 31 березня 2017 р. (включно) природний газ обсягом до 697,0 тис. куб. метрів.
Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п. 3.4 договору).
За умовами п. 3.5 договору споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. 
Постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою (п. 3.6 договору).
Згідно п. 5.2 договору, ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 5 930,40 грн. з ПДВ.
Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Відповідно до п. 8.2 договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Згідно положень п. 10.3 договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.
Також, між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Державним підприємством «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» 23.01.2017 було укладено додаткову угоду №1 до договору постачання природного газу №1604/1617-ТЕ-41 від 26.09.2016, відповідно до якої сторони, зокрема, дійшли згоди доповнити розділ 1 «Предмет договору» після пункту 1.2 пунктом 1.3 в наступній редакції: «Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в п. 2.1 цього договору, споживач визначає самостійно». 
На виконання договору №1604/1617-ТЕ-41 від 26.09.2016 позивач передав протягом жовтня 2016 року  - березня 2017 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 3 875 439,30 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін, а саме: акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2016, за яким позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 41,597 тис.куб.м вартістю 246 686,84 грн.; акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2016, за яким позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 114,540 тис.куб.м вартістю 679 268,02 грн.; акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2016, за яким позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 126,916 тис.куб.м вартістю 752  662,64 грн.; акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2017, за яким позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 158,460 тис.куб.м вартістю 939  731,18 грн.; акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2017, за яким позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 115,165 тис.куб.м вартістю 682 974,52 грн.; акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2017, за яким позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 96,809 тис.куб.м вартістю 574  116,10 грн.
З метою погашення взаємної заборгованості та організації проведення  взаєморозрахунків відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» від 11.01.2005 №20 між Головним управлінням державної казначейської служби України у м. Києві (сторона 1), Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (сторона 2), Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (сторона 3), Державним підприємством «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» (сторона 4), НАК «Нафтогаз України» (остання сторона) укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України №2525 від 28.04.2017 та №2832 від 29.05.2017.
Вказані спільні протокольні рішення укладено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій».
Згідно п.п. 2.2-2.6 СПР №2525 від 28.04.2017 Державна казначейська служба України перераховує кошти загального фонду Державного бюджету України  стороні 1 у сумі 738  537 грн.; сторона 1 перераховує кошти на рахунок сторони 2; сторона 2 перераховує стороні 3 кошти за пільги і субсидії; сторона 3  перераховує  кошти за пільги і субсидії стороні 4; сторона 4 перераховує стороні останній кошти в сумі 738  537 грн., у т.ч. ПДВ 123  089,50 грн., за природний газ 2016 року кошти в сумі 550  000,02 грн. в т.ч. ПДВ в сумі 91  666,67 грн., за природний газ 2017 року кошти в сумі 188  536,98 грн. в т.ч. в сумі 31  422,83 грн., згідно з договором від 26.09.2016 №1604/1617-ТЕ-41 із записом у графі «призначення платежу» «Постанова уряду від 11.01.2005 №20 за природний газ 2016 року в сумі 550  000,02 грн. в т.ч. ПДВ в сумі 91  636,67 грн., за природний газ 2017 року  в сумі 188  536,98 грн. в т.ч. ПДВ в сумі 31  422,83 грн., договір від 26.09.2016 №1604/1617-ТЕ-41.
Пунктом 2.7 СПР №2525 визначено, що сторона остання перераховує кошти в сумі 738  537 грн. до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.
Відповідно до п.п. 2.2-2.6 СПР №2832 від 29.05.2017 Державна казначейська служба України перераховує кошти загального фонду Державного бюджету України  стороні 1 у сумі 106  729 грн.; сторона 1 перераховує кошти на рахунок сторони 2; сторона 2 перераховує стороні 3 кошти за пільги і субсидії; сторона 3  перераховує  кошти за пільги і субсидії стороні 4; сторона 4 перераховує стороні останній кошти в сумі 106  729 грн., у т.ч. ПДВ 17  788,17 грн., за природний газ 2017 року згідно з договором від 26.09.2016 №1604/1617-ТЕ-41 із записом у графі «призначення платежу» «Постанова Уряду від 11.01.2005 №20 за природний газ 2017 року, договір від 26.09.2016 №1604/1617-ТЕ-41 у т.ч. ПДВ 17  786,17 грн.
Пунктом 2.7 СПР №2832 визначено, що сторона остання перераховує кошти в сумі 106  729 грн. до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.
За умовами розділу 3 спільних протокольних рішень, сторони зобов`язуються:
- забезпечити подання до органів Державної казначейської служби України належним чином оформлених спільних протокольних рішень та платіжних доручень згідно з Порядком, проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України №493/688 від 03.08.2015;
- перерахувати кошти наступній стороні, а остання сторона - до загального фонду Державного бюджету України або на рахунок електронного адміністрування податку на додану вартість не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок;
- оперативно обмінюватись наявною інформацією, виходячи з принципів задоволення взаємних інтересів, у процесі реалізації цього Спільного протокольного рішення;
- забезпечити проведення розрахунків відповідно до цього Спільного протокольного рішення та з урахуванням укладених договорів на рахунково-касове обслуговування, якими може передбачатися, що у разі несвоєчасного надання учасниками розрахунків платіжних документів органи Державної казначейської служби України своїм платіжним дорученням можуть самостійно перераховувати кошти за схемою, передбаченою Спільним протокольним рішенням.
У пункті 4 спільних протокольних рішень зазначено, що сторони, які підписали це спільне протокольне рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог Постанови Уряду №20 від 11.01.2005 та Порядку проведення розрахунків за невиконання своїх зобов`язань за цим спільним протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України.
Спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим спільним протокольним рішенням (п. 5.2 спільних протокольних рішень).
Позивач зазначає, що ним умови договору виконано в повному обсязі та поставлено відповідачу природний газ в обсязі обумовленому договором, однак відповідачем зобов`язання з оплати природного газу здійснювалося з порушенням встановлених договором постачання природного газу №1604/1617-ТЕ-41 від 26.09.2016 строків оплати, у зв`язку з чим, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 202 615,33 грн. пені, 76 085,57 грн. 3% річних та 329  739,51 грн. інфляційних втрат, нарахованих за несвоєчасну оплату отриманого природного газу по зобов`язанням листопада 2016 року - березня 2017 року.
Суд першої інстанції здійснивши перевірку розрахунку позивача, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 202  615,33 грн. пені, 27  346,93 грн. 3% річних, 322 034,40 грн. інфляційних втрат.
          Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з розрахунком місцевого суду, з огляду на наступне.
          Згідно з ч. 1  ст. 509 Цивільного кодексу України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1  ст. 626 ЦК України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1  ст. 712 ЦК України  передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як встановлено судом, на виконання умов договору позивач передав відповідачу протягом жовтня 2016 року  - березня 2017 року природний газ на загальну суму 3 875 439,30 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками обох сторін.
Відповідачем отриманий природний газ на підставі договору оплачено у повному обсязі, що вбачається з наявних у справі банківських виписок по рахунку позивача та довідки по операціях за договором №1604/1617-ТЕ-41 від 26.09.2016 за період з 01.09.2016 по 28.02.2019, однак як стверджує позивач, оплата здійснювалась з порушенням строків за зобов`язаннями листопада 2016 року - березня 2017 року, у зв`язку з чим, ним нараховано відповідачу 202 615,33 грн. пені, 76 085,57 грн. 3% річних та 329  739,51 грн. інфляційних втрат.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
У пункті 8.2 договору сторони погодили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»     передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.
Частиною 2  ст. 625 ЦК України  передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.
Колегією суддів встановлено, що розрахунки за поставлений природний газ згідно договору №1604/1617-ТЕ-41 від 26.09.2016 здійснювалися власними коштами підприємства-відповідача в сумі 916  359,48 грн. та за рахунок коштів, отриманих як субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату теплопостачання на підставі спільних протокольних рішень №2525 від 28.04.2017 у розмірі 738  537 грн. і №2832 від 29.05.2017 у розмірі 106  729 грн., прийнятих відповідно до вимог  постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, а також згідно з вимогами  постанови КМУ від 04.03.2002 №256 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» в загальному розмірі 1  187  858,96 грн. (з урахуванням перенесення частини оплати в сумі 260  213,55 грн. в рахунок оплати за іншим договором - №2070/1718-ТЕ-41, згідно листа №221/1 від 20.08.2018).
Підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, ПАТ  НАК «Нафтогаз України»  у такий спосіб виявило згоду здійснити розрахунки відповідно до Порядку від 03.08.2015 №493/688, а отже погодилося зі зміною порядку та строків проведення розрахунків за наданий ним газ відповідно до договору №1604/1617-ТЕ-41 від 26.09.2016.
Як вбачається зі змісту Порядку від 11.01.2005 №20, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).
Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.
Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок від 11.01.2005 №20.
Відтак, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови (аналогічна правова позиція викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 31.05.2019 у справі №924/296/18).
Наведеним спростовується посилання позивача в апеляційній скарзі на умови договору, у п. 6.1 якого зазначено, зокрема, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20  не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.
Крім того, у зв`язку із втратою чинності (01.01.2018) постанови КМУ №20, на підставі якої підписувались спільні протокольні рішення, 01.01.2018 державою запроваджено новий механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема, і природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) за рахунок субвенцій з державного бюджет, який визначався Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002.
Згідно з пунктами 2, 4 Порядку №256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.
Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8-1 Порядку №256, кошти на оплату пільг і субсидій за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку, використовуються суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, за цільовим призначенням з урахуванням вимог цього пункту.
Згідно абзаців 21, 22, 25, 28 пункту 8-1 Порядку №256 для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства. Розрахункове обслуговування таких рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та учасниками розрахунків. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі  Призначення платежу  платіжних доручень додатково зазначають  постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. №256  та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.
Отже, відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою.
При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок газопостачальної організації.
Тобто держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Аналогічні висновки викладені в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18 та в постановах Верховного Суду від 10.07.2019 у справі №913/334/18, від 24.09.2019  у справі №927/894/18 та від 11.11.2019 у справі №927/587/18.
З урахуванням вищенаведеного, відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків проведених на підставі спільних протокольних рішень та у порядку передбаченому постановами Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, №256 від 04.03.2002, оскільки державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.
Вказане узгоджується з позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №918/553/18 та від 14.08.2019 у справі №920/200/16.
В свою чергу, для стягнення пені, передбаченої умовами договору та застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною 2  статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата газу  була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями та врегульованих постановами Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, №256 від 04.03.2002.
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 у справі № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 01.07.2015 у справі № 924/1230/14, від 16.09.2015 у справі №917/2520/14, від 07.10.2015 у справі №924/406/14, від 01.10.2015 у справі №917/2519/14 та постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №904/1858/16, від 14.03.2018 у справі №910/9806/16, від 12.06.2018 у справі №922/1010/16, від 02.08.2018 у справі №922/3873/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18.
Таким чином, підставою для стягнення пені та застосування наслідків за порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання грошових зобов`язань між сторонами договору в частині, яку держава компенсувала за рахунок коштів державного бюджету.
З огляду на наведене, відсутні підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу, яка була сплачена відповідно до спільних протокольних рішень, в розмірі 738  537 грн. за отриманий природний газ у 2016 році та частково у 2017 році, та в розмірі 106  729 грн. за отриманий природний газ у 2017 році.
Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем у призначенні платежів здійснених 25.06.2018 на суму 738  000 грн. та 02.08.2018 на суму 710  072,51 грн. (з яких частина оплати в розмірі 260  213,55 грн. перенесена в рахунок оплати за іншим договором) містяться посилання на  постанову КМУ від 04.03.2002 №256.
Відтак, на заборгованість сплачену згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256 пеня, 3% річних та інфляційні втрати, також не нараховуються.
Водночас, за розрахунком позивача, наданим при зверненні з позовом до суду, за  прострочення оплати  газу ним заявлені до стягнення 202  615,33 грн. пені, 76  085,57 грн.  3% річних та 329  739,51 грн., а саме:
-за  прострочення оплати газу, поставленого у листопаді 2016 року,  нарахована пеня  в сумі 288,34 грн. та 41,19 грн. 3% річних за період з 27.02.2016 по 28.12.2016;
-за прострочення оплати газу, поставленого у грудні 2016 року,  нарахована пеня в сумі 17  044,41 грн. (за період з 26.01.2017 по 03.04.2017), 9  039,85 грн. 3% річних (за період з 26.01.2017 по 09.08.2017) та інфляційні втрати у розмірі 11  003,14 грн. (за період з 26.01.2017 по 31.07.2017);
-за прострочення оплати газу, поставленого у січні 2017 року,  нарахована пеня в сумі 52  533,49 грн. (з 28.02.2017 по 27.08.2017), 18  595,67 грн.  3% річних (за період з 28.02.2017 по 24.06.2018) та 86  549,09 грн. інфляційних втрат (за період з 28.02.2017 по 31.05.2018);
-за прострочення оплати газу, поставленого у лютому 2017 року, нарахована пеня в сумі 72  301,74 грн. (за період з 28.03.2017 по 27.09.2017), 25  485,24 грн. 3% річних (за період з 28.03.2017 по 24.06.2018) та 96  486,05 грн. (за період з 28.03.2017 по 31.05.2018);
-за прострочення оплати газу, поставленого у березні 2017 року, нарахована пеня в сумі 60  447,35 грн. (за період з 26.04.2017 по 25.10.2017), 22  923,62 грн. 3% річних (за період з 26.04.2017 по 28.01.2019) та 106  710,32 грн. (за період з 26.04.2017 по 31.12.2018).
Утім позивач безпідставно здійснив нарахування на суми оплат проведених на підставі спільних протокольних рішень та постанови КМУ №256 від 04.03.2002.
Крім того, в ході здійснення апеляційного провадження, позивач надав суду оновлений розрахунок за договором №1604/1617-ТЕ-41 від 26.09.2016, згідно якого розмір нарахованої суми пені залишився незмінним, 3% річних зменшено до 63  544,01 грн., а інфляційні зменшено до 272  449,45 грн.
Разом з тим, колегією суддів встановлено, що оновлений розрахунок теж є необґрунтованим, оскільки позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні на заборгованість, яка була сплачена відповідно до  постанови КМУ №256 від 04.03.2002. 
При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції у своєму перерахунку наведеного також не врахував.
Виходячи з викладеного, колегія суддів здійснивши перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, без урахування коштів сплачених на підставі спільних протокольних рішень та у порядку визначеному постановами КМУ від 11.01.2005 №20, від 04.03.2002 №256, в межах періодів заявлених позивачем, дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення 78  467,91 грн. пені,  19 345,19 грн. 3% річних та 83  427,32 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за зобов`язаннями листопада, грудня 2016 року, січня, березня 2017 року та погашену відповідачем власними коштами з порушенням строку оплати газу, встановленого п. 6.1 договору, а саме:
- за зобов`язаннями листопада 2016 року -  288,34 грн. пені та 41,19 грн. 3% річних за період з  27.12.2016 по 28.12.2016, виходячи із заборгованості  станом на 27.12.2016 в сумі  679  268,02 грн., яка була  погашена відповідачем  власними коштами станом на 29.12.2016;
- за зобов`язаннями грудня 2016 року -  17  044,41 грн. пені (за період з 26.01.2017 по 03.04.2017), 2  434,92 грн. 3% річних (за період з 26.01.2017 по 10.05.2017) та 11  003,14 грн. інфляційних втрат (за період з 26.01.2017 по 30.04.2017), виходячи із заборгованості станом на 26.01.2017 в сумі 342  662,62 грн., яка була погашена відповідачем власними коштами станом на 11.05.2017;
- за зобов`язаннями січня 2017 року - 52  533,49 грн. пені (за період з 28.02.2017 по 27.08.2017), 12  551,46 грн. 3% річних (за період з 28.02.2017 по 11.03.2018) та 56  925,41 грн. інфляційних втрат (за період з 28.02.2017 по 28.02.2018), виходячи із заборгованості станом на 28.02.2017 в сумі 504  465,20 грн., яка була погашена 24.06.2018 (власними коштами відповідача - 11.03.2018 і 24.06.2018 погашено заборгованість у сумі 12  465,20 грн. коштами, які надійшли згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256);
- за зобов`язаннями березня 2017 року - 8  601,67 грн. пені (за період з 26.04.2017 по 25.10.2017), 4  317,62 грн. 3% річних (за період з 26.04.2017 по 28.01.2019) та 15  498,77 грн. інфляційних втрат (за період з 26.04.2017 по 31.12.2018), виходячи із заборгованості станом на 26.04.2017 у сумі 81  696,86 грн., яка була погашена відповідачем власними коштами станом на 29.01.2019.
Решта пені, 3% річних та інфляційних втрат  за прострочення оплати газу, поставленого у грудні 2016 року, січні, березні 2017 року, а також у лютому 2017 року нараховані безпідставно та не підлягають задоволенню, оскільки такі нараховані на заборгованість, оплачену за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України на підставі спільних протокольних рішень та у порядку врегульованому постановами КМУ від 11.01.2005 №20 та від 04.03.2002 №256.
Таким чином, при  вирішенні спору у даній справі суд першої інстанції неповно дослідив обставини, що мають значення для справи, невірно встановив суму заборгованості, погашену відповідачем власними коштами з порушенням визначеного пунктом 6.1 договору  строку оплати газу,  вказавши лише, про непогодження з розрахунком позивача в частині нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, при цьому, не взявши до уваги безпідставність нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат на суми оплачені за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256.
У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 202  615,33 грн. пені, 27  346,93 грн. 3% річних та 322 034,40 грн. інфляційних втрат.
За таких обставин, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині присуджених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Рішення є законним тоді, коли суд,    виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,    вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і    правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об`єктивно розглянуто всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до    невірних висновків щодо обґрунтованості вимог позивача в частині стягнення з відповідача 202  615,33 грн. пені, 27  346,93 грн. 3% річних та 322 034,40 грн. інфляційних втрат.
Відповідно до п.    2 ч. 1  ст. 275 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної    скарги    має право, зокрема, змінити рішення.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги позивача слід відмовити, апеляційна скарга    відповідача підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині присуджених до стягнення    сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Відповідно до  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги відповідача покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
В свою чергу, оскільки, у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовлено, витрати по сплаті судового збору за подання такої апеляційної скарги покладаються на її заявника.
Керуючись ст.ст.  240,  269,  275,  281    - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/18193/19 залишити без задоволення. 
Витрати по сплаті  судового збору за подання апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» покласти на її заявника - позивача у справі.
2. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/18193/19 задовольнити частково.
3. Змінити резолютивну частину    рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/18193/19, виклавши її в наступній редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» (04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 10-А, ідентифікаційний код 24521985) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 78  467,91 грн. пені, 19 345,19 грн. 3% річних, 83  427,32 грн. інфляційних втрат та судовий збір у розмірі 2  718,61 грн.
В іншій частині позову відмовити.».
4. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) на користь Державного підприємства «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» (04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 10-А, ідентифікаційний код 24521985) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8  342,01 грн.
5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
          Повний текст постанови складено: 27.07.2020 року.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Пономаренко 

Судді                                                                                М.А. Руденко

                                                                                М.А. Дідиченко