Номер провадження: 22-ц/813/1994/20 
Номер справи місцевого суду: 515/362/19
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 515/362/19
Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1994/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюк О.В., Таварткіладзе О.М.,
- за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
- позивач -  ОСОБА_1 , 
- відповідач – ОСОБА_2 ,

    розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб нікчемним, за апеляційною скаргою адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Тимошенка С.В. 02 вересня 2019 року,

встановив:

У березні 2019 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати нікчемним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), укладений 10.10.2017 р. між нею та ОСОБА_2 , на земельну ділянку, площею - 5,60 га., кадастровий номер 5125081600:01:001:0592, що розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею - 5,60 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД № 047267. З її усної згоди вказаною земельною ділянкою користувався її однокласник - ОСОБА_3 .. В серні 2018 р. вона дізналася, що її однокласник трагічно загинув, а її земельною ділянкою почав користуватися його син – ОСОБА_2 .. На її прохання більше не обробляти належну їй земельну ділянку, відповідач повідомив, що між ними 10.10.2017 р. був укладений договір встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, строком на 100 років. Згідно п. 2 вказаного договору вона отримала кошти у сумі - 230 000 грн. за весь час користування земельною ділянкою, тобто - до 2117 року. Крім того, відповідач повідомив, що договір зареєстрований 08.12.2017 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером 24058675. Вказаний договір є нікчемним, оскільки жодних домовленостей щодо укладання спірного договору емфітевзису від 10.10.2017 р. між нею та відповідачем не було, цієї дати вона перебувала за кордоном, де була також і під час державної реєстрації договору, коштів вона не отримувала, оригінал договору відсутній (а. с. 2 – 7).
Адвокат Паюл Т.І., діюча від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні суду першої інстанції підтримала доводи та вимоги позову.
ОСОБА_2 та його представник – адвокат Давиденко К.В. у судовому засіданні суду першої інстанції проти позову заперечували. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити (а. с. 99 – 100).
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 02 вересня 2019 р. вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано нікчемним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), укладений 10 жовтня 2017 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на земельну ділянку, площею - 5,60 га., кадастровий номер 5125081600:01:001:0592, що розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що достовірно встановленим є факт відсутності позивача на території України на момент створення зазначеного договору емфітевзису, який був нібито укладений між його сторонами 10 жовтня 2017 р..
Стороною відповідача суду не надано належних доказів про укладання з позивачкою згаданого договору емфітевзису від 10.10.2017 р., про отримання нею грошових коштів у сумі – 230 000 грн.. 
Суд першої інстанції вважав непереконливими твердження сторони відповідача про те, що оригінал договору емфітевзису від 10.10.2017 р. разом з іншими документами було викрадено у відповідача під час його поїздки до м. Одеси. Він не вживав заходів до знайдення втрачених документів, із заявою про злочин до правоохоронних органів не звертався.
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскаржуваний договір емфітевзису від 10.10.2017 р. взагалі між сторонами не укладався.
Також суд першої інстанції вказував на те, що ненадання суду стороною відповідача оригіналу договору, на підставі якого було прийнято рішення про проведення державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою за ОСОБА_2 , може свідчити про небажання відповідача виявлення у зазначеному документі (шляхом експертного дослідження) його підроблення, що може тягти за собою відповідальність за його вчинення.
Отже, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що стороною позивача суду надані необхідні та достатні і об`єктивні докази, на підставі яких вбачається можливим задоволення позовних вимог (а. с. 103 - 105).
Адвокат Давиденко К.В., діючий від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вищевказаного позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на хибність висновку суду про нікчемність спірного договору. Крім того, зазначає про те, що нікчемний правочин не потребує визнання його таким судом.
У письмових поясненнях проти апеляційної скарги, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 заперечує проти апеляційної скарги. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Посилається на те, що вона правильно визначила вимогу про визнання нікчемним спірного договору.
Крім того, у письмових поясненнях, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу адвокат Паюл Т.І., діюча від імені ОСОБА_1 , зазначає про можливість суду апеляційної інстанції застосувати належний спосіб захисту прав, який є ефективним, у разі визнання обраного ОСОБА_1 способу захисту не ефективним.
Також від адвоката Паюл Т.І., діючої від імені ОСОБА_1 , до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Інших заяв та клопотань не надали.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Між тим, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.
Згідно із частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, наявність клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності сторони позивача, відсутність клопотань інших учасників справи про відкладення розгляду справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та вищевказаних письмових пояснень позивача та її представника на апеляційну скаргу, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, невірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про можливість задоволення вимог вищенаведеного позову. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 203, 215 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права, з огляду на наступне.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
З копії паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Білгород-Дністровським МВ УМВС України 27.05.1997 р. (а. с. 8) вбачається, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Михайлівка Чимишлійського району Молдови, її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 047267 та додатку до нього (а. с. 10 - 11), власником земельної ділянки, площею - 5,60 га., цільове призначення якої – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, є - ОСОБА_1 ..
Як вбачається з копії договору про встановлення права користування земельною ділянкою сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та акту приймання-передачі земельної ділянки від 10.10.2017 р. (а. с. 12 - 15), ОСОБА_1 передала у користування ОСОБА_2 належну їй земельну ділянку, площею - 5,60 га., що розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, із платою за користування за весь термін та за всю земельну ділянку в сумі – 230 000 грн., строком на 100 років з 10.10.2017 р..
Як слідує з копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 24.02.2019 р. (а. с. 16 - 18), 08.12.2017 р. зареєстрований договір про право користування земельною ділянкою, площею - 5,6043 га., для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10.10.2017 р..
Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (копія на а. с. 21), ОСОБА_1 перетинала державний кордон України: виїзд 10.09.2017 р. Одеса - Москва, в`їзд 22.10.2017 р. Москва - Одеса. Виїзд 02.11.2017 р. Одеса - Тбілісі, виїзд 15.02.2018 р. Москва - Одеса.
З копії рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 38859485 від 20.12.2017 р. (копія на а. с. 91) вбачається, що державним реєстратором прав на нерухоме майно  Центру надання адміністративних послуг при Татарбунарській районній державній адміністрації Одеської області Чебаном Г.А. прийнято рішення про проведення державної реєстрації іншого речового права користування земельною ділянкою за суб`єктом ОСОБА_2 .. Для проведення даної реєстрації відповідачем надано оригінал договору про встановлення права користування земельною ділянкою сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 10.10.2017 р. (а. с. 74).
Між сторонам виникли правовідносини щодо захисту права користування земельною ділянкою.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За правилами частин 1, 2 статті 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до статей 317 ЦК України і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частини 1 статті 203, статті 215, частин 1, 2 статті 228 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Водночас такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
При цьому за статтею 3 ЦПК України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Велика Палата Верховного Суду, відступивши від висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину, вказала в своїй постанові від 04 липня 2019 року (справа № 12-304гс18), що недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний у силу закону, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.
Тобто, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Позивач стверджує, що нікчемним є вказаний вище договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), з тих підстав, що вона його не укладала, не підписувала.
Зазначає про необхідність відновлення права користування ОСОБА_1 належним їй майном.
За таких умов, належним способом захисту інтересів позивача є визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), укладеного 10.10.2017 р. між позивачем та ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею - 5,60 га., кадастровий номер 5125081600:01:001:0592, що розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.
Водночас позивач відповідну позовну вимогу не пред`являла.
Отже, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання нікчемним спірного договору не підлягає задоволенню, оскільки позивач просила застосувати неналежний спосіб захисту. Тому, апеляційний суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного правочину, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.
Вказана правова позиція є відображенням правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 471/163/17-ц.
Частиною 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
З огляду на вищевикладене, посилання адвоката Паюл Т.І., діючої від імені ОСОБА_1 , в письмових поясненнях, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, на можливість суду апеляційної інстанції застосувати належний спосіб захисту прав, який є ефективним, у разі визнання не ефективним способу захисту обраного ОСОБА_1 , є безпідставними.
Доводи ОСОБА_1 , викладені в письмових поясненнях проти апеляційної скарги, які фактично є відзивом на апеляційну, про те, що обраний позивачем спосіб захисту є правильним, на увагу колегії суддів не заслуговує, так як обраний позивачем спосіб захисту законодавством України не передбачений.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні вищевказаних позовних вимог саме з огляду на помилковість обраного позивачем способу захисту своїх прав. 
Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду першої інстанції про нікчемність спірного договору, не мають правового значення в даній справі, оскільки позов не підлягає задоволенню у зв`язку з невірно обраним способом захисту. 
З урахуванням вищенаведеного апеляційна скарга є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пунктів 2, 3, 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, вонине відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову за вищевказаного обґрунтування.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі – 1 152,60 грн., сплачений останнім за подання апеляційної скарги (а. с. 107). 
Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_2 , – задовольнити частково. 

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 02 вересня 2019 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб нікчемним – відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат. 

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) судовий збір у сумі – 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк 

О. М. Таварткіладзе