Ухвала
Іменем України
 
11 вересня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 2029/2-2180/11
провадження № 61-13062ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області, про заміну стягувача у виконавчому провадженні,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «ФК «Гефест») звернулося до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні. 
 
Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 січня 2012 року у справі № 2029/2-2180/11 про стягнення солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 06 серпня 2007 року     № 6/4/33/2007/840-К/204 у сумі 1 010 741,69 грн та судові витрати. 18 березня       2015 року Міським відділом державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків відкрито виконавче провадження № 48649889 з примусового виконання виконавчого листа № 2029/2-2180/11 на підставі зазначеного рішення. 20 вересня 2019 року ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Гефест» уклали договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № GL3N24068, відповідно до умов якого відступлення прав вимоги новий кредитор в день укладення цього договору набув усі права кредитора.
 
Із урахуванням наведених обставин, заявник просив замінити стягувача            ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчому провадженні, що здійснюється щодо ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа № 2029/2-2180/11, який виданий Орджонікідзевським районним судом м. Харкова 18 січня 2012 року.
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 липня 2020  року, заяву ТОВ «ФК «Гефест» задоволено. Замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчому провадженні, що здійснюється щодо ОСОБА_1 , на підставі виконавчого листа              № 2029/2-2180/11, виданого на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 січня 2012 року у справі № 2029/2-2180/11.
 
27 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 липня 2020 року, якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
 
У касаційній скарзі заявник просить поновити їй строк на касаційне оскарження та вказує на те, що копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції отримала 08 серпня 2020 року. На підтвердження зазначеного надано відповідні докази. 
 
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього клопотання, оскільки заявником не пропущений строк касаційного оскарження.   
 
Дослідивши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування судом норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
 
Судами встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 січня 2012 року у справі № 2029/2-2180/11 стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 серпня 2007 року № 6/4/33/2007/840-К/204 грошові кошти у розмірі 1 010 741,69 грн та судові витрати у справі. 
 
20 вересня 2019 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Гефест» укладений договір про відступлення прав вимоги № GL3N24068, відповідно до умов якого банк в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію відступив новому кредитору ТОВ «ФК «Гефест» належні йому права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору, а новий кредитор набув усіх прав кредитора у день укладення договору, але не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів за відступлення права вимоги, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, процентів, штрафних санкцій у розмірах, вказаних у додатку № 1 до договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань тощо.
 
Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що сторони домовилися, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 10 036 465,13 грн.
 
Згідно з пунктом 5 вказаного договору новий кредитор підтверджує, що у момент укладення цього договору отримав від банку усі наявні у нього документи, що підтверджують право вимоги до боржників, про що сторони складають акт приймання-передачі.
 
Додаток № 1 до вказаного договору - Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників/поручителів/заставодавців за такими договорами містить інформацію щодо відступлення прав вимоги до ОСОБА_2 , які виникли на підставі кредитного договору від 06 серпня 2007 року   № 6/4/33/2007/640-К/204, у загальному розмірі 6 303 257,30 грн, та до ОСОБА_1 , що виникли на підставі договору поруки від 06 серпня 2007 року № 6/4/33/2007/640-П/205.
 
Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
 
Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
 
За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
 
Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.
 
Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.
 
У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження (у виконавчому листі).
 
Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження (у виконавчому листі) шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
 
Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13.
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі), тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
 
Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».
 
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
 
За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Частиною першою статті 18 ЦПК визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.
 
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18), від 06 серпня 2020 року у справі № 2029/2-2180/11 (провадження № 61-4475св20). 
 
Задовольняючи заяву ТОВ «ФК «Гефест», суди попередніх інстанцій, встановивши, що ПАТ КБ «Надра» правомірно передало свої права кредитора ТОВ «ФК «Гефест» за договором відступлення прав вимоги, судове рішення про стягнення суми боргу із боржників не виконане, правильно застосували наведені вище норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15, постановах Верховного Суду: від 11 липня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 05 червня 2019 року у справі    № 362/499/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 200/17577/14-ц, щодо забезпечення повного та всебічного розгляду питання, сприяння учасникам процесу у реалізації ними своїх прав, неприпустимості формального розгляду питання судом апеляційної інстанції, є необґрунтованими, оскільки посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду із загальних питань правозастосування не може свідчити про подібність правовідносин у справі, а як наслідок про вирішення питання щодо урахування судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області, про заміну стягувача у виконавчому провадженні відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик