ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2020 р.           Справа№ 914/629/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ходаківської І.П.
суддів:            Демидової А.М. 
          Владимиренко С.В. 

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників сторін:
від позивача:                           не з`явився
від відповідача-1:                    не з`явився 
від відповідача-2:                    не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер"
на ухвалу господарського суду міста Києва від 03.04.2020  
у справі №  914/629/20 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом    Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер"

до           Львівської обласної ради,
          Управління майном спільної власності Львівської обласної ради

про скасування рішення Львівської обласної ради № 874 від 10.09.2019 та зупинення дії наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради №71-3 від 03.03.2020

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позову.

В березні 2020 року Вільна первинна профспілка Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер" звернулась до господарського суду Львівської області із позовними вимогами до Львівської обласної ради та Управління майном спільної власності Львівської обласної ради про скасування рішення Львівської обласної ради № 874 від 10.09.2019 в частині припинення (ліквідації) Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер" та зупинення дії наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради №71-3 від 03.03.2020, як похідного від рішення № 847 від 10.09.2020.

Позов обґрунтовано відсутністю правових підстав для припинення позивача, як самостійного закладу охорони здоров`я, та незаконністю прийнятого Львівською обласною радою рішення.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 16.03.2020 матеріали позовної заяви передано за виключною підсудністю до господарського суду м. Києва на підставі ч. 5 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України).

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 03.04.2020 у справі №914/629/20 відмовлено Вільній первинній профспілці, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України, у зв`язку із тим, що спір у цій справі підлягає розгляду за правилами цивільного, а не господарського судочинства. 

До такого висновку суд дійшов виходячи з того, що спір у цій справі виник у зв`язку з прийняттям роботодавцем рішення, що призвело до ліквідації спеціального лікувально-профілактичного медичного закладу та порушення прав трудового колективу. Позов пред`явлено Вільною первинною профспілкою Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» на захист трудових прав учасників професійної спілки - співробітників Львівського обласного протитуберкульозного диспансеру. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, Вільна первинна профспілка Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 03.04.2020, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскаржувана ухвала постановлена судом у результаті неправильної кваліфікації спірних правовідносин і, як наслідок, помилкового застосування судом норм процесуального права щодо підстав відмови у відкритті провадження у справі.

Скаржник, серед іншого, посилається на те, що правовою підставою заявленого позову є порушення Львівською облрадою положень Конституції України (ст.ст. 19, 49, 144), а не Кодексу законів про працю України, саме тому спір не є трудовим і безпосередньо підпадає під юрисдикцію господарського суду.

Позиції інших учасників справи (доводи, викладені у відзивах та запереченнях на апеляційну скаргу).

Відзиви на апеляційну скаргу від Львівської обласної ради та Управління майном спільної власності Львівської обласної ради на адресу суду не надходили.

Відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та явка представників сторін.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2020 справу № 914/629/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді:  Демидова А.М., Владимиренко С.В.
                
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 апеляційну скаргу Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер" залишено без руху та надано скаржнику строк - десять днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.
                 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 у зв`язку з усуненням скаржником недоліків апеляційної скарги поновлено Вільній первинній профспілці Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер" строк на апеляційне оскарження ухвали господарського суду міста Києва від 03.04.2020 у справі № 914/629/20; відкрито апеляційне провадження у справі; розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 15.07.2020.

Представники  сторін в    судове засідання 15.07.2020 не з`явились, про поважність причин нез`явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

У відповідності до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (ст. 1 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;
2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;
3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;
4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;
5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;
6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;
7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;
8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;
9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;
10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;
11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;
12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;
13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;
14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;
15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;
16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;
17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що предметом заявленого позову є матеріально-правові вимоги про скасування рішення № 874 від 10.09.2019 ХХ сесії VII скликання Львівської обласної ради «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області» в частині припинення (ліквідації) Комунального закладу Львівської обласної ради Львівського обласного протитуберкульозного диспансеру та зупинення дії наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради № 71-3 від 03.03.2020 «Про затвердження нового персонального складу комісії з припинення Комунального закладу Львівської обласної ради Львівський обласний протитуберкульозний диспансер».

Вказане рішення від 10.09.2019 № 874 прийнято з метою покращення якості та доступності медичного обслуговування населення, підвищення ефективності використання бюджетних коштів та кадрового потенціалу та керуючись Законом України від 06.04.2017 № 2002-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства з питань діяльності закладів охорони здоров`я" відповідно до статей 104-108 Цивільного кодексу України, статей 59, 78 Господарського кодексу України, статті 16 Закону України "Про основи законодавства України про охорону здоров`я", пункту 20 частини першої статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань".

Статтею 16 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» (у редакції закону від 01.01.2019) серед іншого передбачено, що держава сприяє розвитку закладів охорони здоров`я усіх форм власності. Порядок створення, припинення закладів охорони здоров`я, особливості діяльності та класифікація закладів визначаються законом. Мережа державних і комунальних закладів охорони здоров`я формується з урахуванням потреб населення у медичному обслуговуванні, необхідності забезпечення належної якості такого обслуговування, своєчасності, доступності для громадян, ефективного використання матеріальних, трудових і фінансових ресурсів. Планування розвитку мережі державних і комунальних закладів охорони здоров`я, прийняття рішень про її оптимізацію, створення, реорганізацію, перепрофілювання державних і комунальних закладів охорони здоров`я здійснюються відповідно до закону органами, уповноваженими управляти об`єктами відповідно державної і комунальної власності. Заклад охорони здоров`я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом). Залежно від форми власності заклади охорони здоров`я утворюються та функціонують як державні, комунальні, приватні чи засновані на змішаній формі власності. За організаційно-правовою формою заклади охорони здоров`я комунальної власності можуть утворюватися та функціонувати як комунальні некомерційні підприємства або комунальні установи. 

Згідно з п. 1.2 Статуту Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський протитуберкульозний диспансер» диспансер перебуває у спільній власності територіальних громад Львівської області в особі Львівської обласної ради. Засновником Диспансеру є Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, яке діє від імені власника. Галузеве управління Диспансером здійснюється департаментом охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації з урахуванням відповідних рішень Львівської обласної ради.

У п.п. 5.1.4, 9.1 Статуту визначено, що до компетенції Львівської обласної ради, як власника, належить, зокрема: прийняття рішення про припинення (злиття, приєднання, поділ, перетворення чи ліквідацію) диспансеру. Припинення диспансеру (злиття, приєднання, поділ, перетворення чи ліквідація) здійснюється за рішенням власника та наказів засновника в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Таким чином, прийняття Львівською обласною радою рішення № 874 від 10.09.2019 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області» є етапом реалізації волі власника. 

Таким чином, враховуючи суб`єктний склад учасників справи і те, що заявлені вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер, оскільки відповідачі - Львівська обласна рада та Управління майном спільної власності Львівської обласної ради в цих відносинах виступають як власник та засновник диспансеру відповідно, а не як суб`єкти владних повноважень, колегія суддів вважає, що спір має вирішуватися за правилами господарського, а не адміністративного судочинства.

Недостатньо обґрунтованим колегія вважає висновок суду першої інстанції про те, що спір у цій справі підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки виник у зв`язку з прийняттям роботодавцем рішення, що призвело до ліквідації спеціального лікувально-профілактичного медичного закладу та порушення прав трудового колективу Львівського обласного протитуберкульозного диспансеру, виходячи з такого.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно зі  статтею 2 ЦПК України  завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У  статті 19 ЦПК України  визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У частині першій  статті 1 ЦК України  вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

За змістом статей  15,  16 ЦК України  кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є  припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вказаними нормами визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Статтею 6 Конституції України  передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією  Конституцією  межах і відповідно до законів України.

Згідно з висновками Конституційного Суду України, викладеними у Рішенні від 09 липня 1998 року у справі № 12-рп/98 за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини першої  статті 21 КЗпП України (далі - Кодекс законів про працю України)  (справа про тлумачення терміну «законодавства»), відповідно до частини першої  статті 21 КЗпП України  трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Шляхом укладення трудового договору з роботодавцем громадяни реалізують свої конституційні права на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків. Трудовий договір є основним юридичним фактом, з яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Отже, основною ознакою трудових відносин є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації.

Встановлення правовідносин між сторонами є важливим та впливає на те, що за відсутності трудових правовідносин між сторонами, що регулюються нормами  КЗпП України, не може виникати й порушення відповідачем трудових прав позивача.

Відповідно до  статті 3 КЗпП України  законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 221 КЗпП України  визначено, що органами, які розглядають трудові спори, є комісії по трудових спорах та районні, районні у місті, міські чи міськрайонні суди. Проте установлений порядок розгляду трудових спорів не поширюється на спори про дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об`єднань громадян за рішенням органів, що їх обрали (частина третя зазначеної статті).

Статтею 36 Конституції України  встановлено, що громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Громадяни мають право на участь у професійних спілках з метою захисту своїх трудових і соціально-економічних прав та інтересів. Професійні спілки є громадськими організаціями, що об`єднують громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної діяльності. Професійні спілки утворюються без попереднього дозволу на основі вільного вибору їх членів.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначено  Законом України від  15 вересня 1999  року № 1045-XIV  «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»  (далі - Закон № 1045-XIV),  відповідно до статті 1 якого професійна спілка (профспілка) - це добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Первинна організація профспілки - це добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі. Членом профспілки є особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Згідно зі  статтею 4 Закону № 1045-XIVзаконодавство  про профспілки складається з  Конституції України,  Закону України «Про об`єднання громадян»  (який застосовується до профспілок, якщо інше не передбачено зазначеним Законом), цього  Закону, КЗпП України та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Відповідно до  статті 14 указаного Закону  профспілки діють відповідно до законодавства та своїх статутів. Статути (положення) профспілок приймаються з`їздами, конференціями, установчими або загальними зборами членів профспілки відповідного рівня і не повинні суперечити законодавству України.

Стаття 25 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачає, що профспілки представляють права та інтереси працівників у відносинах з роботодавцем в управлінні підприємствами, установами, організаціями, а також у ході приватизації об`єктів державної та комунальної власності, беруть участь у роботі комісій з приватизації представляють інтереси працівників підприємства-боржника в комітеті кредиторів у ході процедури банкрутства. Втім, професійна спілка може представляти члена трудового колективу - фізичну особу в цивільному процесі лише за наявності документів, що підтверджують повноваження представника (довіреності). 

Документи, що підтверджують представництво профспілкою фізичних осіб - членів трудового колективу надані суду не були. Отже профспілка не може розглядатись як представник фізичних осіб - членів трудового колективу Львівського обласного протитуберкульозного диспансеру.

Відповідно, якщо профспілка не є представником трудового колективу чи окремого члену трудового колективу, вона має вважатися такою, що діє від власного імені як позивач. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9010/17.

Як вже зазначалось, відповідачами у цій справі є дві юридичні особи - Львівська обласна рада (власник диспансеру) та Управління майном спільної власності Львівської обласної ради (засновник диспансеру). 

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі з оспорювання рішення Львівської облради про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області та наказу Управління майном спільної власності Львівської облради про затвердження нового персонального складу комісії з припинення Комунального закладу Львівської обласної ради Львівський обласний протитуберкульозний диспансер не мають ознак трудових.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір - господарськими, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що слід керуватися ознаками, наведеними у  статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих  Цивільним кодексом України,  Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (п. 6.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/11188/17).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1  ст. 175 ГПК України  не відповідає вимогам чинного процесуального законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3    ст. 271 ГПК України    у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За результатами перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала господарського суду міста Києва від 03.04.2020 у справі № 914/629/20 - скасуванню з передачею позовної заяви на розгляд до господарського суду міста Києва.

Судові витрати.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч. 3    ст. 271 ГПК України, у даному випадку - про відмову у відкритті провадження у справі з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, має здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами  ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 271, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1.          Апеляційну скаргу Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер" задовольнити.

2.          Ухвалу господарського суду міста Києва від 03.04.2020 у справі №914/629/20 скасувати.  

3.          Матеріали справи № 914/629/20 передати на розгляд господарському суду міста Києва.

4.          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 20.07.2020.

Головуючий суддя                                                            І.П. Ходаківська 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                С.В. Владимиренко