ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року	Львів	Справа № 140/4930/20 пров. № А/857/7995/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П.,  Сеника Р.П.
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Смокович В.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення,
в с т а н о в и в :
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просив визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС, відповідач) №Ф-10119-55 від 30.09.2019, №б/н від 21.02.2020.
В частині оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) № б/н від 21.02.2020 суд повернув заяву про збільшення позовних вимог без розгляду.
В іншій частині рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01.06.2020 позов було задоволено повністю. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що у зв`язку з набранням чинності Закону України №1774 від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI  від 08.07.2010 (далі - Закон №2464-VI), встановлено застереження - обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року. Крім того, згідно Закону №2464-VI, фізичні особи-підприємці (далі - ФОП) та роботодавці розглядаються як окремі платники єдиного внеску. ФОП, які одночасно є найманими працівниками підприємства, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання звітності за себе як ФОП. Право на звільнення від сплати єдиного внеску у 2017-2018 роках за себе мали ФОП, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 з 02.06.2006 по 10.12.2019 був зареєстрований як ФОП та перебував на обліку в контролюючому органі як платник податків та зборів.
Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 та довідки Відокремленого підрозділу «Західна електроенергетична система» ПАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» №59 від 10.12.2019, 17.01.2006 позивач був прийнятий на посаду інженера комп`ютерних систем в лабораторію інформаційних технологій, обліку електроенергії у Волинські МЕМ, правонаступником якого є ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго». 
Станом на 01.01.2019 позивач перебував на посаді інженера з комп`ютерних систем 1 категорії групи ІТ інфраструктури та Servisе Desk відділу ІТ та підтримки користувачів департаменту автоматики, інформаційних технологій та зв`язку Відокремленого підрозділу «Західна електроенергетична система» ДП НЕК «Укренерго».
30.09.2019 ГУ ДПС сформувало ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10119-55 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18276,72 грн.
З інтегрованої картки платника податків вбачається, що за 2017 рік сума нарахування становить 8448 грн, за І квартал 2019 року - 2457,18 грн, за ІІ квартал 2019 року - 2457,18 грн, за ІІІ квартал 2019 року - 2457,18 грн, за ІV квартал 2019 року - 2457,18 грн. 
Вказану вимогу позивач оскаржував в адміністративному порядку до ДПС, однак рішенням від 19.03.2020 (яке позивач отримав 23.03.2020) скаргу було залишено без задоволення, а вимогу без змін.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в контексті положень Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у спірний період нараховував та сплачував роботодавець як страхувальник в розмірі, не менше мінімального внеску, що виключає обов`язок з його сплати позивачем як особою, що зареєстрована як ФОП. При цьому, підприємницьку діяльність позивач фактично не здійснював, що не спростовано відповідачем.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає  Закон №2464-VI.
Згідно дефініції, наведеної у п.п.14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України, працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску, платники єдиного внеску, порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, розмір єдиного внеску, орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність, склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно абз.2 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, а саме : підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1 статі 4 цього Закону, з-поміж інших платників єдиного внеску визначено також ФОП, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз.1 п.1, п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується : для платників, зазначених у п.1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У той же час відносини, щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу ФОП Законом №2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як ФОП, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 сформував правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як ФОП, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення положень Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як ФОП (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Судом першої інстанції було вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 17.01.2006 перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго». Зокрема, станом на закінчення спірного періоду позивач перебував на посаді інженера з комп`ютерних систем 1 категорії групи ІТ інфраструктури та Servisе Desk відділу ІТ та підтримки користувачів департаменту автоматики, інформаційних технологій та зв`язку Відокремленого підрозділу «Західна електроенергетична система» ДП НЕК «Укренерго».
За спірний період роботи (2017-2018 роки) роботодавець із нарахованої заробітної плати сплачував за ОСОБА_1 єдиний соціальний внесок, що підтверджується відповідними довідками та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, а отже, на думку колегії суддів, на позивача не може бути покладено обов`язок сплачувати страхові внески як ФОП, оскільки це призведе до подвійної сплати страхових внесків, що суперечить меті їх сплати.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010) : згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09.12.1994,  серія A,303-A,  п. 29).
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваної вимоги та наявність підстав для її скасування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року по справі №140/4930/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	Р. П. Сеник